- החיים, לארי והמרדף אחר האי-אושר-
- השיקגו טריביון דיואי מנצח את טרומן -
- המלחמה נגמרה! ארה"ב ניצחה! -
ב-14 באוגוסט 1945, יפן נכנעה לבעלות הברית
ומלחמת העולם השנייה סוף סוף הסתיימה.
אמריקאים יצאו לרחובות כדי לחגוג,
והרוח הזו תועדה בתמונה המיתולוגית
שצילם אלפרד אייזנשטאדט למגזין "לייף".
התמונה של מלח במדים מנשק בתשוקה אחות
באמצע כיכר טיימס סקוור העמוסה,
הפכה לסמל לגאווה ולניצחון של אמריקה,
אבל תמונות לא מספרות את הסיפור המלא.
- יום הניצחון על יפן! -
המלחמה נגמרה!
ניצחנו! -הצלחנו, נכון!
באמת הצלחנו!
ניצחון, ניצחון, ניצחון! -ניצחנו!
לא, תוריד את הטלפיים שלך ממני, חבוב!
לא, המלחמה נגמרה!
אז? -כל המלחמה נגמרה!
רד ממני! -אנחנו חוגגים.
מה אתה, איזה פסיכופת? -לא, כולם מתנשקים.
לא נכון, רק אתה. -לא רק אני, ראיתי...
סוטה, סוטה גועלי.
לא סוטה גועלי, אני לא סוטה גועלי. -כן, אני הבחורה של מישהו.
טוב... -היי, ג'וני!
מה, ג'וני? לא ג'וני.
כן ג'וני. -מה דה פאק?
בוא לכאן. ג'וני!
ג'וני? -המטרידן הזה מציק לך, אגנס?
כן. -לא, לא, לא ג'וני.
הסוטה הזה ניסה לנשק אותי. -ניסית לנשק אותה?
כולם מתנשקים! -לא.
תסלח לי? -לא, ג'וני.
ניסית להרביץ לי עכשיו? -לא, לא להרביץ.
הוא תוקף מלח! -לא, לא, לא.
היי, אתה מתעסק עם ג'וני? -ביום הניצחון על יפן?
לא, אני לא מתעסק עם ג'וני, אני אתעסק איתו?
הוא בטח נאצי.
לא, לא נאצי. -נאצי סוטה.
נאצי? לא, בסדר, ג'וני...
היי, לא... -תלמד אותו לקח.
מה? לא... -תתפסו אותו!
לא, לא, לא!
ב-1841,
ויליאם הנרי הריסון הפך לנשיא התשיעי של ארצות הברית.
על אף מזג אוויר קר וסוער,
הנשיא בן ה-68 נשא את נאום ההשבעה הארוך ביותר
בתולדות ארה"ב, הוא נמשך כמעט שעתיים, בלי מעיל.
עד מהרה הריסון חלה, הפתעה גדולה,
ותרופות הרופא,
ארס נחש, חומרים משלשלים, עלוקות, כספית ואופיום,
רק החמירו את מצבו של הנשיא.
נראה שלכולם היתה דעה איך לשפר את מצבו,
אבל למרבה הצער, הם הקשיבו לאדם הכי פחות בקיא מבניהם.
שלום לך, גברת הריסון.
שלום, לורנס. טוב לראות אותך. -טוב לראות אותך.
אדוני, כבוד הנשיא, ברכותיי. -תודה, לורנס, אני מעריך את זה.
קניתי טבק חדש. מה דעתך, איך הריח?
בכנות, הוא לא לטעמי. -אני לא מריח כלום.
יש בו נגיעות דובדבן, את מריחה אותו?
לא... לא, אני לא מריחה דובדבן.
כלום? -אני מריחה בעיקר עשן.
אני רוצה לשאול אותך שאלה, אדוני הנשיא. -בהחלט.
כמה אינדיאנים הרגת? -באופן אישי?
איך הרגת אותם, דקרת אותם או ירית בהם?
טוב, אני חושב שיריתי בחלק מהם,
היו חלק שנפלו תחת החרב שלי,
והיו חלק שאולי שעממתי עם הנאומים שלי.
שניכם, אני מבין למה אתם מסתדרים כל כך יפה.
כן. -הוא מצחיק מאוד, מאוד.
עם כל הכבוד, נראה שאינדיאני יכול לחסל אותך עם נוצה.
אתה לא נראה כמו בחור כזה חזק. -עם כל הכבוד,
נראה שצריך להיות יותר כבוד.
לאמיתו של דבר, על אף שאני לא קל רגליים במיוחד,
אני חושב שאני יכול להסתדר בכוחות עצמי במובן הזה שלא קל להפיל אותי.
כמו בטיפקאנו.
הקנו נפל, לא הנשיא.
שמתי לב שאין לך מעיל, קר מאוד בחוץ.
לא קר לך? -זה יום מקסים,
לא הרגשתי צורך במעיל. -באמת? אתה הנשיא.
כל אחד היה יכול להחזיק לך אותו, גם גברת הריסון.
לא, גברת הריסון לא תחזיק את המעיל.
אני רואה שאין לך ניסיון רב עם הגברת הראשונה.
אני לא בטוח שאני רוצה שיהיה לי. הנקודה שלי היא שמישהו יכול להחזיק את המעיל,
נהיה קריר מאוד, כי אנחנו לא רוצים שהנשיא שלנו ייראה ככה...
"קר כאן." -לא, אני אומר את האמת.
אני מרגיש טוב למדי. -בכל מקרה, אני לא אגזול יותר מדי מזמנכם.
הוא הנשיא עכשיו, זה כמו לדבר עם רופא.
לא, לא... -צריך לדבר ולהמשיך הלאה, נכון?
בכל מקרה, ברכותיי, ואני כבר מצפה להתחיל לעבוד.
תודה רבה.
תענוג לראות אותך.
אדוני? אתה בסדר?
אני בסדר גמור.
אתה בטוח? מה זה השיעול הזה?
זו התקופה בשנה שבה אני סובל ממעט אלרגיה עונתית.
במרץ? -כמובן.
לחצת את היד שלי.
דחפת את היד שלך לעברי. -לא היית צריך ללחוץ אותה.
לא רציתי להיות גס רוח.
טוב, אתה יודע, לי זה נראה... תראה.
זה גס רוח לדחוף את היד שלך לעבר מישהו
כשיש לך שפעת או משהו, או כשאתה חולה.
אתה חלק מהמעגל הפנימי שלי.
כשהושטת את היד הייתי חייב לענות
בכך שהושטתי את היד שלי ולחצתי את שלך.
זה הכרחי, הכרחי לחלוטין.
אתה לא מבין?
בסדר. -אוי, בחיי.
הבנתי.
יקירי. -הכול בסדר? זה בסדר.
אדוני הנשיא?
בחיי, אני באמת מרגיש מעט... מעט חולשה.
שמישהו יקרא לרופא.
עוד מגבות חמות, בבקשה, אחות.
ד"ר, מה שלומו?
אין שום סימן שהחום של הנשיא יורד.
אתה עושה כל מה שאפשר? -כמובן, הקזת דם, אופיום,
ואנחנו נתחיל עם העלוקות.
יש לך מספיק עלוקות? -כן.
אנחנו אופטימיים מאוד לגבי העלוקות. -תודה, ד"ר.
היי. מה שלומך?
יקירי. -מרתה.
היי, ד"ר. מה שלומו? -מצבו של הנשיא לא טוב.
הייתי בהשבעה. -כן.
הוא לא לבש מעיל. -היה כל כך קר.
זה מטורף. עשרה אנשים שונים היו יכולים להחזיק אותו.
אשתו היתה יכולה להחזיק אותו. -היא לא היתה מוכנה, היא חשובה מדי.
אנשים רבים היו יכולים להביא לו מעיל.
תמיד צריך להביא מעיל. עדיף שיהיה מעיל מאשר שלא.
מה החיסרון? -אין חיסרון.
אני חושב שזה היה אנוכי מאוד מצידו לא ללבוש מעיל.
הוא השוויץ. לחצתי את היד שלו.
אני חושש שאולי נדבקתי באותו דבר שיש לו.
הגרון שלי קצת מציק לי.
אתה יכול לדבר עם הרופא שלך על זה. -אני עומד ממש ליד רופא.
אבל אני מטפל בנשיא ארה"ב. -כן, אני יודע. אני מבין את הטיפול,
אתה מטפל. -נכון.
כמו שאתה צריך, אני לא רוצה להפריע לטיפול.
הצצה חטופה. -אני לא אסתכל בתוך הפה שלך.
תסתכל. -אני לא מציץ.
אני חושב רק על מטופל אחד כרגע, והוא המנהיג של המדינה הזו.
טוב, אתה לא מטפל בו ישירות ברגע זה.
הוא במיטה ואתה עומד כאן.
אני מכין את העלוקות, אני מקשיב לנשימות שלו.
אני משגיח על השפעות האופיום.
אני מטפל. -תן לי חצי טיפול.
אין דבר כזה, ברור שמעולם לא טיפלת באיש.
בן הדוד שלי היה חולה פעם אחת והבאתי לו מאפינס.
אני לא אסתכל. אני לא מסתכל. אני מסתכל לך בעיניים.
אם אתה מסתכל לי בעיניים,
רק תרד כמה סנטימטרים ותראה את הפה.
זו הסתכלות מסוג אחר. לא. -תסתכל.
התשובה היא "לא". עכשיו אם תסלח לי, אני צריך לטפל בנשיא.
בסדר, אני מבין את הטיפול שלך. מה הוא עושה?
גם הוא מטפל. -גם אני מטפל.
הוא צריך טיפול מקביל?
כן, אנחנו שני הרופאים המטפלים.
תן לי לשאול אותך שאלה.
שמחת בסתר כששמעת שהוא חלה?
לא, הלכתי לכנסייה ובכיתי. -באמת.
אם אני אחלה כמו הנשיא
תוך ימים ספורים, איך תרגיש לגבי זה?
אתה תהיה הנשיא? -לא.
כל העיר הזו מלאה באנשים חולים. זו ביצה, מגעיל כאן.
אם הייתי בא למשרד שלך לביקור, כמה היית גובה ממני?
המשרד שלי נמצא כאן בבית הלבן, אז זה בלתי אפשרי.
למה אי אפשר להגיע אליך בבית הלבן? -אני מקבל מטופלים רק בתאום מראש,
ואני מתאם מראש רק עם נשיא ארצות הברית.
אז אתה בעקרון לא עושה כלום כל היום?
אם אני לא עושה כלום זה אומר שעשיתי את עבודתי.
אתה כמו בטלן שגר בבית הלבן. -אני לא בטלן.
אנחנו צופים בעיות
ומונעים איומים לבריאותו לפני שהם קורים.
אז למה לא הבאת לו מעיל? -לורנס, בבקשה!
היי, ד"ר, תודה על העזרה שלך. -זה לא מפריע לי.
כן? בסדר. -זה לא מפריע לי בכלל.
אוי, יקירי.
קצת חומץ...
סליחה, אני מצטער להפריע לך.
הייתי בהשבעה אתמול ולחצתי את היד שלו.
את רואה כמה הוא חולה.
אני תוהה, כמה מהר אני צריך להגיע לסבון ולמים?
יש לך בערך עשר שניות. -עשר שניות?
זה הכול? -כן.
זה מטורף, אפשר ללחוץ למישהו את היד רק בשירותים.
צריך להסתובב עם דלי מים וסבון כל היום כדי לא לחלות.
לא, בלי אוכל כרגע, בבקשה. -מה? למה?
צינון מאכילים, חום מרעיבים.
לא, אני מבקש לחלוק עליך. צינון מרעיבים, חום מאכילים.
לא, התבלבלת בין השניים. אתה רופא?
לא, אבל אמא שלי תמיד נהגה להגיד, "צינון מרעיבים, חום מאכילים."
למעשה, כשהייתי חולה בקדחת השנית,
אמא שלי האכילה אותי ללא הפסקה.
העליתי כמעט שבעה ק"ג אבל החלמתי תוך שבוע.
אמא שלך היתה רופאה? -לא, היא גידלה כלבי שנאוצר,
אבל היה לה ניסיון חיים רב. -היא עדיין איתנו?
לא, היא מתה מקדחת השנית כי לא נשאר מה לאכול.
חום מרעיבים, צינון מאכילים, וכך עד זקנה מגיעים.
לא, צינון מרעיבים, חום מאכילים, עד גיל מאה מגיעים.
יכול להיות שאתה צודק, אני חושב שכן.
לא. -זה חום מאכילים.
בבית הספר לסיעוד האכלנו בשני המצבים.
גם זו טעות.
צינון מאכילים, חום... -לא, תשמור על הכוח שלך.
בכל מקרה, כשמרעיבים, מתים!
תאכילו את החום!
למען השם, כן, תאכילו אותו.
בבקשה תאכילו את החום. -נשאר קצת מעוגת השוקולד?
תאכילו את האיש. -לא אמרתי שהוא לא יכול לאכול בכלל.
כן, תכינו לו צלחת. -בסדר.
אתה מוכן? קצת פירה.
הו, טעים. -הייתי צריך ללבוש את המעיל.
בפעם הבאה.
הוא מת. -יקירי, לא!
לא! -מה זה כל זה?
למה יש אוכל בכל מקום? -הנשיא אכל קצת.
אתם לא מכירים את הכלל הראשון ברפואה? צינון מאכילים, חום מרעיבים.
אמרתי לך. -אני אמרתי לך...
לא עורכים מסיבה!
המעיים של הנשיא התפוצצו ואתם האכלתם אותו?
טוב, אנשים מתבלבלים...
זו שערורייה, מי האחראי כאן בשם האלוהים?
הנה זה בא!
סטייק מ"לנדי'ס", אדוני הנשיא!
בשלהי 1846, קבוצה של חלוצים שהיו בדרכם לקליפורניה
בהנהגתו של ג'ורג' דונר, נלכדו גבוה בהרים
בגלל שלג מוקדם וכבד.
מחלצים ניסו להגיע אליהם, אבל משלחת החילוץ הראשונה הגיעה
רק כמעט ארבעה חודשים אחרי שהשיירה נתקעה במקום.
מפני שהמזון שלהם הלך ואזל,
הקבוצה נאלצה לנקוט צעדים קיצוניים כדי לשרוד.
ובקיצוניים, אני מתכוון לקניבליזם.
ובקניבליזם אני מתכוון שהם אכלו זה את זה.
זו היתה טרגדיה נוראית לאלו שאיבדו את חייהם,
ובשביל אלו ששרדו,
היה להם קצת קשה להסביר את עצמם.
אלוהים אדירים.
משלחת דונר!
הם כאן! -משלחת דונר!
מצאנו אתכם! -הנה הם.
היי. -אה, היי.
השלג סוף סוף נמס במעבר אז הצלחנו להגיע אליכם.
תודה לאל שאתם בחיים. -אנחנו שמחים שמצאתם אותנו.
כן, תראו את זה. -היי, כולם.
זה כל כך מתחשב מצידכם.
חילוץ, נכון? -המשלחת.
זו משלחת חילוץ.
הייתי שמח להיות במשלחת חילוץ יום אחד,
ושאנשים יהיו חייבים לי לשארית חיי
כי אני חילצתי אותם.
כמו להוציא קוץ מכף רגלו של אריה.
אל תצפו לזה ממני.
אתה נראה טוב, אדוני.
כן, אנחנו... -טוב מאוד.
אנחנו בסדר, אנחנו בחיים. -כן.
מצבנו לא רע, בהתחשב בנסיבות.
בהתחשב בנסיבות, כן. אנחנו שורדים כאן, כן.
אתם נראים בריאים כמו ביום שבו עזבתם את סולט לייק סיטי.
אתה יודע... -זה נחמד מאוד.
אתם נראים נהדר. -זו מחמאה נחמדה מאוד.
תודה רבה, זה נחמד.
ואיפה כולם?
עכשיו... למי אתה מתכוון בדיוק? -זאת אומרת...
שאלה טובה. -זו לא שאלה רעה.
זו שאלה טובה. -זו שאלה טובה.
איפה כולם? זו השאלה.
יש לנו תשובה. -נכון.
היא פשוטה. -כן. הם לא כאן.
לא, הם לא כאן. -הם לא כאן.
אני רואה את זה. -אנחנו כאן.
אנחנו כאן, הם לא. -כי איפה הם?
כן.
טוב, ה... -למען האמת...
למען האמת, הם עזבו, הם הלכו.
בשיא החורף?
המעבר הזה מלא בשלג.
התחננתי בפניהם שלא ילכו,
אבל הם פשוט עזבו אותנו לשרוד בכוחות עצמנו.
ומעולם לא פניתם זה נגד זה? -לא, אנחנו מאוחדים.
ואף אחד לא מת.
לא, אף אחד לא מת. -הם לא נספו כאן.
אלוהים, לא. אף אחד אפילו לא חלה במחנה.
איש לא מת. -איש לא מת.
איש לא מת שם. -לא.
ואיש לא מת שם. -איש לא מת שם.
איש לא מת שם, ותודה לאל.
ואם לא אכפת לכם שאני שואל, כיצד שרדתם ללא אספקה?
כן. -כן.
זאת אומרת, הבחור הזה... -בדיוק כשחשבתם שזה נגמר...
הוא מטורף. -רגע.
יש עוד שאלה.
זו שאלה טובה יותר מהראשונה? -הוא ניצח את השאלה הראשונה.
זו נראית כמו שאלה מתבקשת. -זה לא הופך אותה לפחות אדירה.
ועכשיו, בידיעה עד כמה השאלה הזו היתה מדהימה, היא תהיה האחרונה.
אבל מה התשובה לשאלה? איך שרדתם?
זו השאלה הכי טובה. -אבל זו האחרונה כי היא כל כך טובה.
והיא קלה.
בשבילי, כואב מדי להיכנס לפרטים.
הבחור הזה, הוא היה באוהל ארבעה ימים ולא היה מוכן לצאת.
זה נוראי. -ג'ייקוב, מה...
לא, זה היה קשה. הוא בסדר. -אז איך עוד שרדתם?
אני חוזר לאוהל. -לא, אל תחזור לאוהל!
אני חייב. -לא, לא!
אני לא שייך ל... בסדר.
תתאפס על עצמך. -אני מצטער שהסערתי אותך.
אתה חייב להפסיק עם השאלות! זה קשה.
אני בטוח שכולכם מוצפים. -כן.
אני עדיין לא יכול להאמין כמה טוב כולכם נראים.
זה נחמד מאוד מצידך.
כן, תודה שוב. המחמאות שלך נחמדות מאוד.
מה אני מריח? -הנזיד מוכן.
לא, הוא לא. לא, לא, לא.
בלי הסיר, תעיף את הסיר. -מה?
בנג'מין דונר! -מה קורה כאן?
חילוץ, משלחת חילוץ.
היי, כן. -בנג'מין דונר, אתה נראה טוב, אדוני.
כן, שלומי טוב. -אתה נראה טוב מאוד.
טוב מאוד, מאוד.
כן, יכולתי לנשום אוויר צח, בזכותו כל אחד...
אתה יודע מה אני אוהב? לכרות עצים.
אני אוהב לכרות עצים. -הבחור הזה הוא חתיכת כורת עצים.
זה אימון מצוין.
זה הכול, רק כריתת עצים? -ואוננות מופרזת.
כן. -מופרזת, יותר מדי.
הוא תולה חוט על האוהל ואנחנו יודעים.
כן, זה הסימן. -כורת העצים עייף.
כורת העצים "ישן כדי להתאושש."
מה יש בסיר?
"מה יש בסיר?" -"מה יש בסיר?"
הסיר. -הבחור הזה.
זו עוד שאלה מדהימה.
היא אייקונית.
איך אתה עושה את זה?
ומה היתה השאלה? -כן.
"מה יש בסיר?"
דוב.
אז כולכם שרדתם כל החורף
על דוב אחד?
טוב, אבל הדוב הזה אכל חזיר אז אלו היו יותר שתי ארוחות.
ודיג בקרח. -כן.
כן. -תודה לאל על דיג בקרח.
איפה החכות? -לא, בלי חכות.
איך זה עובד? -תפסנו אותם בידיים.
אני לא צריך חכות. -בידיים שלכם?
כן, אני מרסק את הקרח, אני מחזיק את התולעת,
דוחף אותה למים, אני מנענע את התולעת,
הדגים באים ואני תופס אותם. -הקרקע קפואה,
מאיפה השגת את התולעים? -טוב...
זה מצחיק. -אני כורת עצים, אני חוטב עצים.
התולעים האלו היו בעצים.
תולעי עץ. -תולעי עץ.
אני אגיד לך משהו, הדגים האלו אהבו את תולעי העץ.
לא נמאס להם מהתולעים, הן מעדן בשבילם.
אז מצאתם תולעים בעץ,
ודגתם בקרח בידיים עם תולעי עץ?
זה סיכום מעולה.
זו העגלה של משפחת סטנטון. הם כאן?
כן, איפה הם?
משפחת סטנטון. -משפחת סטנטון.
זה סיפור. -משפחת סטנטון.
זה הסיפור שלא היינו אמורים לספר שוב לעולם.
זה משהו. -זה סיפור שאתם לא רוצים לשמוע.
אלייזה, אולי את תספרי את הסיפור?
אתה יודע מה, בנג'מין? אתה זוכר אותו, אני יודעת שאתה זוכר אותו בדיוק.
זכרתי אותו אבל שכחתי. זוכר? סיפרתי לך את הסיפור עם כל הפרטים.
אני חושב שהאדם שהיה עד למה שקרה הוא מי שצריך לספר.
ג'ורג', אולי תספר לנו מה ראית באותו היום?
זה קשה, אני יודע.
אל תמהר.
טוב, ציפור גדולה עפה למטה
ותפסה את אייזיאה הקטן,
הוא היה בן שבע, והיא התחילה לעוף משם.
אז מלאני ראתה מה קרה.
היא תפסה באייזיאה,
וצ'רלי המסכן... -צ'רלי.
צ'רלי תפס במלאני,
ואז אייזיאה, הילד בן העשר, תפס במלאני, והציפור עפה משם.
רגע,
יש שני אייזיאה? -כן, שני אייזיאה.
החלק החשוב הוא ששני האייזיאה נעלמו באותו היום עם הציפור.
אם אתם אפילו רוצים לקרוא לזה ציפור, זו היתה מעין חיה פרהיסטורית.
זה היה דינוזאור, אני די בטוחה.
ראיתם במקרה ציפור ענקית
עם משפחה בת ארבע נפשות בשמיים?
אני רוצה לדעת מה קרה למשפחת סטנטון,
למשפחת טיילר ולמשפחת אדי!
מה לעזאזל קורה כאן?
סיפרנו לכם מה קורה.
למה? מה אתה אומר? אתה חושב שאכלנו אותם?
לא אמרתי שום דבר על אכילת אנשים.
כן, למה שתגיד? -ברור שלא.
איש לא היה נאכל. -למה שמישהו היה נאכל?
זה יהיה נוראי.
באמת, אנחנו לא קניבלים.
אלוהים, לא. זה מגעיל. -לא היינו אוכלים אנשים.
כמובן, זאת אומרת,
אם במקרה הייתי נתקל במשלחת קניבלים ביער
והם היו מציעים לי חתיכת זרת טעימה,
אולי הייתי עושה ביס רק מתוך נימוס.
אני אטעם אחת. -ובאותה המשלחת,
אם הם היו מציעים לי נתח נא למחצה של הישבן,
בסדר, אני אעשה ביס רק כדי לכבד אותם.
רק מנימוס. -כן.
אתם בכלל רוצים שנחלץ אתכם? -באמת.
שוב. -הוא עשה את זה?
עוד אחת!
באת אליי עם שתי שאלות מדהימות.
אמרנו שזו היתה האחרונה. -עכשיו הטובה מכולן.
"אתם רוצים שנחלץ אתכם?" -אוי, לא.
הוא גם פשוט זרק אותה לאוויר, כאילו שזה לא סיפור גדול.
אנחנו ניקח את החילוץ. -מה דעתך על, כן?
תן לנו רגע ל... -כמה דקות.
נעזור לכם עם הדברים שלכם. -לא, לא, לא.
אנחנו נסתדר. -בסדר.
בואו נלך. -בואו נארוז.
נכין את הפרדים האלו.
אלוהים אדירים. -אלוהים!
מה זה?
אלו רק זרתות.
ב-28 אוגוסט 2014,
ממשלו של הנשיא אובמה זועזע בשל סקנדל
שכמותו מוסד הנשיאות מעולם לא ידע.
ומה היה שיקול הדעת המוטעה והחמור הזה?
הנשיא אובמה התייצב בפני עיתונאים בחליפה בצבע בז'.
נכון מאוד, בז'.
לא כחול, לא אפור, לא שחור, אפילו לא מבד אדרת דג, אלא בז'.
בעקבות זאת פרצה סערה תקשורתית, והיו שטענו שאובמה רמס
איזו שהוא גבול נשיאותי עם הבחירה האופנתית שלו.
אבל הנשיא ערך מסיבת עיתונאים ביום חמישי,
והוא לבש חליפה בצבע בז'.
במגזין "טיים" נכתב שזה היה כמו לראות "שחקן ללא תחפושת".
ב"ג'י-קיו" קראו לזה "נוראי",
במגזין "אסקווייר", "מחריד".
היה נראה שהוא בדרך למסיבה בהמפטונס.
בימים שלאחר מכן, הנשיא אובמה נשא באשמה על האסון הזה,
והוא סירב לזרוק מישהו לכלבים.
אבל עכשיו הוא סוף סוף זורק מישהו לכלבים,
ועד עכשיו, יכול להיות שאתם יודעים את מי.
אדוני הנשיא, אנחנו מנסים להחליט על המבחר שלך לפסגת נאט"ו.
כן, אני חושב שזה נראה בסדר גמור.
מה זה? זה המבחר לנאט"ו, לטורינו?
כן, זה מה שנלבש בטורינו.
זה הכול? -זה הכול.
אני יכול להציע הצעה? -תדבר בחופשיות.
תביא עוד עניבות.
למה אנחנו צריכים עוד עניבות? -כי הן מוכתמות בקלות.
אני לא מכתים את העניבות שלי. אתה יודע למה העניבות שלי מושלמות?
לא, למה?
אני לעולם לא אוכל מרק או פסטה כשאני עונב עניבה.
אתה צריך להחליט, אתה יכול לקבל מרק או עניבה, לא את שניהם.
באמת? -כן, כי שמתי לב שאתה אוכל מרק,
זו הסיבה שהעניבות שלך מתלכלכות. תחשוב על זה.
מעניין. מה עם להעיף אותן מעבר לכתף?
העפה מעבר לכתף לא עובדת. אתה יודע למה? מה שעף מעבר, עף בחזרה.
אולי זה אפילו יחמיר את המצב.
אולי בסוף העניבה שלך תיכנס למרק.
ככה גם העניבה וגם המרק נהרסים. -הבנתי.
אתה די מומחה בנושא. הנה לוח הזמנים לטורינו.
טוב. מה יש לנו? בוא נראה. -מה זה?
זה משקה.
איזה מין משקה? -שייק חלבון.
באמת? -כן.
איך קוראים לו? -אני לא בטוח.
אני לא בטוח איך קוראים לו. -לא בטוח?
אין לו שם? -מנגו טנגו.
מנגו טנגו. אתה שותה מנגו טנגו.
זה נחמד. -אתה לא חייב לצעוק.
אני יכול ל... לטעום קצת? -לא, אתה לא יכול לטעום מהמשקה שלי.
מה הסיפור הגדול? -זה לא סיפור גדול אני פשוט מעדיף שלא.
אתה שותה מהקשית, אני אעשה שלוק מהכוס.
זה אפילו גרוע יותר. -איך?
אתה שם את הפה שלך על פני הכוס, הרוק שלך יכנס למשקה.
אתה טיפוס שלא נותן שלוקים? -לא, אני נותן שלוקים.
מישל תמיד יכולה לקבל שלוק.
אם מליה וסשה היו כאן הייתי נותן להן שלוק בשמחה, אבל לא לך.
מה עם פאנטה? ביידן? -לא. לא.
אני חושב שחייבים לשים גבולות.
אז אין שלוקים לאנשים שהם לא משפחה? -לא.
וגם, אתה, ביידן, פאנטה...
שפתיים זקנות.
שפתיים זקנות? -כן, זה לא מעורר תיאבון.
אגב, "שפתיים זקנות", הייתי שמח אם זה היה הכינוי שלי.
בסדר, "שפתיים זקנות", בוא נחזור ללוח הזמנים.
בסדר, קדימה. -הוא נראה די טוב.
יופי. -חבל שאין לנו קצת יותר זמן באלפים.
היינו יכולים לעשות הרבה דברים, אנשים היו יכולים לעשות סקי, לצאת להליכות.
באמת? אתה גולש? -למה אתה מניח שאני לא גולש?
אתה גולש? -כן.
טוב, אז אתה חושב שאתה יודע לגלוש ושאני אולי לא יודע לגלוש?
זאת אומרת, טוב... לא.
למה אתה מניח שאני לא גולש?
לארי, זה בגלל... -לא, לא, לא.
זה בגלל... -לא!
בשום פנים ואופן לא.
כי אני מהוואי? -ברור שכן.
גם תושבי הוואי עושים סקי, כן. -תושבי הוואי עושים סקי? מי ידע?
אני ידעתי.
אני תוהה אם אתה יכול לעשות לי טובה קטנה כשאתה בטורינו.
אתה רוצה שאני אעשה לך טובה בפסגת נאט"ו?
משהו קטנטן, זה כלום. -מה הטובה?
תגיד לראשת הממשלה של דנמרק שמסרתי ד"ש, זה הכול.
באמצע פסגת נאט"ו, כשאנחנו מדברים על סוגיות ביטחון לאומי קריטיות,
אתה רוצה שאגיד לה, "היי, לארי מסר ד"ש"?
זה כל מה שאתה צריך לעשות. -מה אתה חושב שיקרה?
אני פשוט תוהה איך היא תגיב.
אתה יודע איך אני חושב שהיא תגיב? היא תשאל, "איזה לארי?"
לא נראה לי.
לא ראית את השיחה שלנו לפני שנתיים כשהיינו שם.
אתה חושב שהשיחה היתה בלתי נשכחת בשבילה כמו בשבילך?
הצחקתי אותה.
"אתה מצחיק כל כך." -ככה היא אמרה את זה?
ככה בדיוק, כן. -היא אמרה...
"אתה מצחיק כל כך, אתה מצחיק." -לארי.
כן. -אני לא אעשה את זה.
אתה מטורף? -מה?
היא ראשת הממשלה של דנמרק, היא לא יודעת מי אתה.
עשיתי עליה רושם גדול.
היא מכירה אותי. -שלא להזכיר,
כל הקטע של, "תגיד למישהו שמסרתי ד"ש," שום דבר לא יוצא מזה.
בוא נזרום עם זה עד הסוף. אני בפסגה,
אתה רוצה שאני אגש לראשת הממשלה של דנמרק באמצע
ואגיד, "לארי 'שפתיים זקנות' מוסר ד"ש."
ואז אני אחזור, אני אצטרך להגיד לך, "הלה מוסרת ד"ש."
מה עכשיו? לא יקרה שום דבר.
עכשיו אני אנבור בהתנהגות.
תנבור? מה זאת אומרת?
זאת אומרת, איך היא הגיבה?
אבל... -היא שאלה,
"לארי מסר ד"ש?" -טוב, זה...
"תגיד ללארי שגם אני מוסרת ד"ש."
לארי, אני לא רוצה לנהל שיחה כזו.
בוא נחזור לעבודה. -בטח. מה זה?
- לנשיא מסווג -
זה מסווג.
אני לא אספר לך. -למה?
אני מעולה בשמירה על סודות.
אתה יודע, בן דודי ארתור היה ביגמיסט.
היתה לו אישה בניו המפשייר, אחת בקווינס.
הוא נסע הלוך וחזור כל סוף שבוע שני.
הוא לא סיפר לאף אחד.
הוא סיפר רק לי ומעולם לא סיפרתי לאף אחד.
סיפרת לי. -הוא מת.
כן, בסדר. -ואני סיפרתי לך הרבה דברים אישיים.
סיפרתי לך על הפעם שעשיתי קקי במכנסיים כשהייתי בן 12
באוטובוס בדרך ל...
לארי, כשהתחלת לספר לי את זה לא רציתי לשמוע את הסיפור אז,
ואני לא רוצה לשמוע עכשיו. -אתה יכול לתאר לעצמך איך זה צילק אותי.
אני לא רוצה לתאר לעצמי. -ילד בן 12,
היו ילדות על האוטובוס. הם קראו לי "דיוויד החיתול" במשך שנים.
זה מידע חסוי.
יש סיבה שלא קיבלת סיווג בטחוני.
ההתנהגות שלך מאשרת שזו היתה החלטה חכמה. -זו רוסיה?
לארי... -סין?
לא. -טאיוואן.
אלוהים, טאיוואן?
סליחה, אדוני הנשיא, יש לנו מסיבת עיתונאים על דאעש בעוד 10 דקות.
בסדר, אין בעיה. אני צריך לבדוק כמה דברים.
אני אחזור מיד. -בטח, אל תמהר.
טוב, אני מוכן ללכת.
היי, אתה יודע מה? יש לי רעיון שאולי יעניין אותך.
מה הרעיון שלך?
אני חושב שאתה צריך ללבוש את החליפה בצבע בז' למסיבת העיתונאים.
למסיבת העיתונאים הזו? -כן.
למה? -קודם כול, זו חליפה משגעת.
זו הסיבה שאני לוקח אותה לטורינו, יש אירוע בשעות היום,
הוא בחוץ, קצת פחות רשמי. -והיום זה "שישי לא רשמי".
היי, בריאן, הבוס רוצה למדוד את החליפה בצבע בז'.
אני באמת אוהב את החליפה הזו. -היא מושלמת, לא רשמית,
ומסיבת העיתונאים בחדר התדרוך, לא בחדר המזרחי.
איפה העניבה שלך?
אני הולך לאכול ארוחת צהריים ואני...
אני אוכל מרק, אני אלך לאכול מרק.
אתה מקשיב לעצה שלי. -כן.
חכם. טוב, רק עצה אחת אחרונה. זו קצת טעות של טירונים.
כשאתה מוריד את העניבה, אתה צריך לפתוח את הכפתור העליון.
אה, לפתוח את הכפתור העליון. -תיראה מגניב יותר.
תודה.
זו באמת חליפה נהדרת. -בחיי.
אני חושב שזה הצעד הנכון. -אני אמדוד אותה, נראה איך היא נראית.
"שפתיים זקנות" לא יאכזב אותך.
אתה תודה לי.
מה אתה חושב? -היא נראית די טוב.
די, די, די טוב.
טוב, בוא נזוז. יש לי מסיבת עיתונאים.
אתה בטוח לגבי החליפה? -מעולם לא הייתי בטוח יותר לגבי משהו בחיי.
בסדר, אני אחזור.
אנשים ידברו על החליפה הזו במשך הרבה, הרבה זמן.
תודה שהצטרפתם אלינו למסע יוצא הדופן הזה,
וחלק ממנו אפילו קרה במציאות.
אמריקה מעולם לא התקדמה במסלול חלק ורציף.
המסלול הזה רצוף עליות ומורדות, עצירות והאצות.
לכל שני צעדים קדימה, לפעמים יש הרגשה שאנחנו עושים צעד לאחור.
ולפעמים כשאנחנו עושים את אחד הצעדים האלו לאחור,
קל לאבד תקווה
או להיכנע לציניות.
אבל הסיפור של המדינה הזו צריך לתת לנו השראה להמשיך במסלול הקשה יותר,
להישאר נאמנים לאידיאלים שלנו,
ולעשות כל מה שאפשר כדי לחולל שינוי,
בין אם בבתי הספר שלנו, במקומות העבודה שלנו,
בשכונות שלנו או בערים שלנו.
אם נעשה זאת, אני בטוח
ש-250 השנים הבאות של הניסוי האמריקאי שלנו
יהיו טובות יותר מהקודמות.
לארי?
מה אתה עושה? -לא, כלום.
כן... איבדתי כפתור. -באמת איבדת כפתור.
מה אפשר לעשות? -זה נראה כמו אותו הכפתור.
כן. -כן.
לי ולג'ורג' וושינגטון יש את אותו הכפתור.
איזה צירוף מקרים, מה? -איזה צירוף מקרים.
טוב, זה היה כיף, נכון?
כן, היה נהדר. נהניתי מזה. -כן. אתה יודע מה?
שכחתי את התסריט שלי. אני אחזור מיד.
לארי, אל תעשה את זה. -מה?
אני יודע מה אתה עושה. -אני לא עושה כלום.
אתה רוצה לקחת את הכפתור של ג'ורג' וושינגטון.
הוא אבי האומה שלנו.
קדימה. -בסדר, אני...
כאילו שבאמת הייתי לוקח את הכפתור.
עמדת לקחת את הכפתור. -לא נכון.
היי, תן לי לשאול אותך שאלה. -בבקשה.
נניח שהיפותטית מישהו צילם תוכנית טלוויזיה כזו, בסדר?
וכולם שנאו אותה, הם תיעבו אותה.
אתה אפילו לא יכול לעזוב את הבית שלך מבלי לספוג עלבונות.
היית עוזב את המדינה?
כן, אם הייתי אתה.
טוב, אני אגיד לחבר שלי. -לך על זה.
אתה יודע מה, 44?
אני חושב שזו יכולה להיות תחילתה של ידידות מופלאה.
לא נראה לי.
תורגם על ידי: אורלי ריצ'מן