ŽIVOT, LARRY A HONBA ZA NEŠTĚSTÍM
DĚJINY USA BEZ ZÁRUKY 7. díl
14. srpna 1945
se Japonsko vzdalo Spojencům, a tím skončila druhá světová válka.
Američané vyrazili slavit do ulic.
Kouzlo okamžiku zachytila slavná fotografie
Alfreda Eisenstaedta pro magazín Life.
Voják v uniformě, který vášnivě líbá zdravotní sestru
uprostřed zaplněného Times Square,
se stal symbolem americké hrdosti a triumfu,
ale fotografie nikdy nevyprávějí celý příběh.
VÁLKA SKONČILA
Co? Ne! Dej ty pracky pryč, dědku!
-Ne, válka skončila. Skončila. -No a?
-Jo! Světová válka skončila. -Nech mě být!
-Slavíme. Slavíme. -Nejsi ty nějakej úchyl?
-Ne, všichni líbají. -Nelíbají, jenom ty.
-Ne, nejen já. Viděl jsem i jiný. -Úchyle! Hnusnej úchyle!
-Nejsem hnusnej úchyl. -Jo! A mám kluka.
-Jasně, dobře. -Hej! Hej, Johnny.
-Johnny? Ne, Johnny. -Jo! Johnny.
-Johnny, pojď sem. -Co je, sakra?
-Johnny! -Johnny?
-Ten hnusák tě obtěžuje? -Jo.
Ne, Johnny.
-Ten úchyl mě chtěl políbit. -Tys ji chtěl políbit?
-Všichni se líbají, Johnny. -Ne, ne, ne. Dovolíš?
-Tos jako do mě teď strčil? -Ne. Nestrčil, Johnny.
-Útočí na námořníka. -Ne, ne, ne.
-Tys napadl Johnnyho? -V Den vítězství?
Nenapadl jsem Johnnyho. Proč bych ho napadal?
-Určitě je to nácek. -To ne. Ne, ne nácek.
-Nácek úchyl. -Nácek? Ne, ne! Johnny. Johnny.
Hej! Ne! Ne, ne, ne!
V roce 1841 se stal 9. prezidentem USA William Henry Harrison.
Navzdory chladnému a drsnému počasí
přednesl 68letý prezident nejdelší inaugurační projev v dějinách USA,
téměř dvě hodiny bez kabátu.
Harrison brzy ochořel, překvapivě, a postup lékaře,
tedy hadí jed, projímadla, pijavice, rtuť
a opium, prezidentovi ještě přitížil.
Každý měl nějaký názor, jak ho uzdravit,
ale on, bohužel, popřál sluchu tomu nejméně informovanému.
-Dobrý den, paní Harrisonová. -Zdravím, Lawrenci. Ráda vás vidím.
Dobrý den, pane prezidente, blahopřeji vám.
Díky, Lawrenci. Vážím si toho.
Mám nový tabák do dýmky. Co vy na to? Jak vám voní?
Tohle není můj šálek čaje.
Necítím vůbec nic.
Je v něm stopa třešně. Vnímáte ji?
-Ne, necítím třešeň. -Nic?
Vnímám víceméně jen kouř.
-Položím vám jednu otázku. -Zajisté.
-Kolik jste zabil indiánů? -Osobně?
Jak jste zabíjel? Bodal, nebo střílel?
Myslím, že jsem jich pár střelil,
pak jich pár padlo pod mojí šavlí
a taky jsem jich pár unudil k smrti svými projevy.
Už chápu, proč to vám dvěma tak klape. Moc vtipné, moc vtipné.
Víte, se vší úctou,
ale vypadá to, že by vás indián dokázal srazit i peříčkem.
Nevypadáte jako nejsilnější chlap na světě.
Se vší úctou myslím, že by si trochu té úcty zasloužil.
Je pravdou, že teď zrovna nelétám jako vítr,
ale moji loď jen tak někdo nepřevrátí.
Na rozdíl od kánoe.
Kánoe se převrátí, prezident ne.
Jo. Všiml jsem si, že nemáte kabát. Je dost chladno. Není vám zima?
Je krásný den. Nemyslím, že potřebuju kabát.
Vážně? Vy jste teď prezident. Kdekdo vám ho podrží.
Paní Harrisonová může držet kabát.
Kdepak. Paní Harrisonová nebude držet kabát.
Asi první dámu ještě příliš dobře neznáte.
Možná ani nechci.
Chci říct, že by někdo měl držet kabát,
protože je tu chladno a nechceme, aby prezident říkal:
"Uu! Uu! Zima, je zima!"
Ne, říkám vám pravdu, cítím se celkem dobře.
Každopádně vás už nechci dál okrádat o čas.
Teď je prezident. Je to jako u doktora. Pár slov, a jdete.
Musíte jít dál, ne?
Každopádně blahopřeji a těším se, až se dáme do práce.
Mockrát díky. Rád jsem vás viděl.
Pane? Jste v pořádku?
-Naprosto v pořádku. -Určitě? Co ten kašel?
Teď je to období, kdy občas mívám sennou rýmu, nic víc.
-V březnu? -Jistě.
Stiskl jste mi ruku.
Protože jste mi ji podal.
Tak jste ji neměl přijmout.
Nechtěl jsem být nezdvořilý.
Podle mě je nezdvořilé přijmout nataženou ruku,
když jste nastydlý, nebo nějak nemocný.
Patříte k mým nejbližším kolegům. Když natáhnete ruku,
musím ji přijmout, stisknout a potřást.
Je to nutné. Naprosto nutné. Nechápete to?
-Jistě. -Bože.
Chápu.
Zlatíčko, jsi v pořádku?
-Není mu nic? -Pane prezidente?
No, cítím se poněkud oslabený.
Další teplé ručníky, prosím.
Doktore, jak je mu?
Horečka pana prezidenta neustupuje.
Děláte, co je ve vašich silách?
Jistě, pouštění žilou, opium a teď začneme s pijavicemi.
Máte dost pijavic?
Ano, ohledně pijavic jsme optimisté.
Díky, doktore.
-Jak to jde? -Zlato.
-Martho. -Hej, doktore.
-Ano. -Jak je mu?
Prezidentovi není dobře.
-Byl jsem na té inauguraci. -Ano.
-Neměl na sobě kabát. -A byla taková zima.
Šílené. Mohlo mu ho držet deset různých lidí.
-Třeba jeho žena. -Ta mi rovnou řekla, že ho nepodrží.
Je to pod její úroveň.
Ten kabát mu mohl držet kdokoliv.
Vždycky mějte kabát. Raději s ním než bez. Co můžete ztratit?
-Vůbec nic. -Vidíte?
Podle mě to od něj bylo velmi sobecké, že si ho nevzal.
Předváděl se. Podal jsem mu ruku.
Teď se bojím, že budu mít totéž. Už mě škrábe v krku.
Proberte to se svým doktorem.
Vždyť stojím vedle doktora.
Ale já se věnuji prezidentu Spojených států.
Jo, jo, já vím. Já vím. Vy se věnujete...
-Ano, věnuji se. -To byste měl.
Nechci vás vyrušovat. Stačí se kouknout.
Nebudu se vám dívat do úst.
Nekouknu se.
Mám teď jediného pacienta, a tím je vůdce této země.
Teď se mu ale nevěnujete.
Je v posteli a vy stojíte tady.
Připravuji pijavice. Poslouchám jeho dech.
Hlídám teď účinky opia. Věnuji se.
Věnujte se napůl mně.
Nic jako věnování se napůl neexistuje.
Zřejmě jste to sám nikdy nedělal.
Jednou byl bratranec nemocný a přinesl jsem mu pár muffinů.
Nepodívám se. Nepodívám. Koukám se vám do očí.
Jestli se koukáte do očí,
tak sjeďte o malý kousek níž a uvidíte ústa.
-To je jiný typ pohledu. -Koukněte.
Ne.
Odpověď zní "ne". A teď mě omluvte, musím se věnovat prezidentovi.
Ano, už chápu věnování. Co to dělá?
-Taky se věnuje. -Taky se věnuji.
-Je třeba souběžné věnování? -Ano, jsme dva ošetřující lékaři.
Mám na vás otázku. Potěšilo vás, když jste slyšel o jeho nemoci?
Ne. Šel jsem plakat do kostela.
Kdybych během pár dní skončil jako prezident,
jaký byste z toho měl pocit?
-Vy budete prezidentem? -Ne.
Celé město je plné nemocných. Je to bažina. Nechutná.
Přijít do vaší ordinace, kolik byste mi účtoval?
Ordinuji zde, v Bílém domě, takže to nejde.
Proč za vámi nemůžu v Bílém domě?
Jsem jen na objednání
a může si mě objednat jen prezident USA.
Takže celý den skoro nic neděláte?
Pokud nemám co dělat, odvádím dobrou práci.
Tedy povaleč žijící v Bílém domě.
Žádný povaleč. Předjímáme problémy
a předcházíme hrozbám, než k nim stačí dojít.
Tak proč jste mu nepřinesl kabát?
Lawrenci, prosím!
Doktore, díky za pomoc.
-Mně to nevadí. -Vážně?
-Ne, vůbec mi to nevadí. -Jistě. Jistě.
Zlatíčko.
Promiňte. Nerad vás obtěžuji.
Byl jsem včera na inauguraci a potřásl si s ním rukou
a vidíte, jak je teď nemocný.
Zajímá mě, jak rychle musím použít mýdlo a vodu?
-Máte asi tak 10 vteřin. -10 vteřin?
-Jenom? -Jo.
To je děs.
Pak by si člověk mohl podávat ruku jenom v koupelně.
Nebo celý den tahat kýbl s vodou a mýdlo,
aby se nenakazil.
Ne, ne, ne. Teď žádné jídlo, prosím.
-Co? Proč? -Rýmě jídlo, horečce hlad.
Ne, je to jinak. Rýmě hlad, horečce jídlo.
Ne, máte to obráceně. Jste lékař?
Ne, ale máma vždycky říkala: "Rýmě hlad, horečce jídlo."
Když jsem měl spálu, krmila mě matka pořád.
Nabral jsem 7 kilo, ale za týden jsem byl fit.
Byla vaše matka lékařka?
Ne, chovala knírače, ale měla rozhled.
Stále žije?
Ne, zemřela na spálu, protože už nezbylo nic k jídlu.
Rýmě jídlo, horečce hlad, nebudeš brzy umírat.
Ne, horečce jídlo, rýmě hlad, pak dožiješ se stovky lat.
Asi máte pravdu. Podle mě správně.
-Ne. -Horečku krmit.
-Na škole jsme krmili obojí. -To je taky špatně.
-Rýmu krmit, horečce... -Ne, šetři síly.
Každopádně hladovějící umře. Horečku krmit!
-Pro lásku boží! Jo, krmte ho. -Prosím, krmte horečku.
-Zbyl kus čokoládového dortu? -Krmte ho.
Neříkal jsem, že už nikdy nesmí nic jíst. Nandejte mu.
Dobře. Jste připraven? Pár šťouchaných brambor.
No bezva.
Měl jsem si vzít kabát.
Příště.
-Je mrtvý. -Zlatíčko!
Co to má být? Proč je tu všude jídlo?
Prezident něco málo pojedl.
Copak neznáte první pravidlo medicíny? Rýmě jídlo, horečce hlad!
Já to říkal, já to říkal.
A žádný banket! Prezidentova střeva div neexplodovala, a vy ho krmíte?
No, my... Lidi mají velký žaludek a...
Taková hanebnost. Kdo je za tohle proboha zodpovědný?
Už to nesu.
Steak z Lundy's, pane prezidente.
Koncem roku 1846 skupina průkopníků vedená
Georgem Donnerem uvízla cestou do Kalifornie
za silného sněžení v horách.
Zachránci se je snažili najít,
ale první záchranná výprava dorazila téměř čtyři měsíce poté,
co zde uvízly vozy.
Jídlo docházelo, a aby skupina přežila,
uchýlila se k drastickým opatřením.
A těmi opatřeními myslím kanibalismus.
A kanibalismem myslím, že se pojídali navzájem.
Pro ty, kdo zahynuli, to byla hrozná tragédie.
Ti, kdo přežili,
zase měli co vysvětlovat.
Donnerova výprava! Jsou tady.
Našli jsme vás!
Jsou tady.
-Zdravím. -No ne.
V průsmyku konečně roztál sníh, proto jsme vás našli.
Díkybohu, že žijete.
Jsme rádi, že jsme vás našli.
-Modlitby vyslyšeny. -Jo, hele. Koukněte na to.
To je od vás ohleduplné.
-Jsme zachráněni. -Jo? Žijeme.
-Jsou tu. -Záchranný tým.
Rád bych byl jednoho dne součástí záchranného týmu,
aby mi lidi byli do smrti zavázaný,
protože jsem je zachránil.
Jako trn ze lví tlapy.
Ale ode mě to nečekejte.
Vypadáte dobře, pane.
Jsme v pořádku. Přežili jsme.
Ano!
Bez ohledu na situaci si vedeme dobře.
Bez ohledu na situaci, jo. Přežili jsme to tu.
Vypadáte stejně dobře jako při odjezdu ze Salt Lake City.
-To je milé. -Vypadáš skvěle.
-Díky. -Moc milý kompliment.
-Mockrát díky. Milé. -A kde jsou všichni?
-Ne. -Jo, kde jsou?
-Koho přesně myslíte? -Dobrá otázka.
-Zajímavá. -Je to dobrá otázka.
-Dobrá otázka. -Kde jsou všichni?
Jo, to je otázka.
-A máme odpověď. -Ano?
-Je prostá. Prostá. -Jo. Nejsou tady.
-Jo, správně. Nejsou. -Nejsou tu.
-Jsou pryč. -To vidím.
-My tu jsme. -My tu jsme. Oni ne.
A jsou tedy kde?
-Popravdě... -Jo, popravdě odešli. Šli pryč.
Uprostřed zimy? Průsmyk je plný sněhu.
Prosil jsem, aby nechodili, ale oni nás opustili a nechali napospas.
A nepohádali jste se třeba nějak?
Ne, a taky nikdo neumřel.
-Ne. Ne, ne, ne. Nikdo neumřel. -Neumřeli tady.
Bože ne. Nikdo v táboře neonemocněl.
-Nikdo nezahynul. -Nikdo tu neumřel.
Nikdo neumřel tady a nikdo neumřel tam.
-Nikdo tam neumřel. -Nikdo tam neumřel, díkybohu.
Nevadí, když se zeptám, jak jste přežili bez zásob?
Divnej chlap.
-Když si říkáš, že je po všem. -Páni, je to blázen.
-Malý moment. -A je tu další otázka.
Je to lepší otázka než ta první?
-Podle mě je lepší než ta první. -Přijde mi to jako normální otázka.
To jí neubírá na děsivosti.
S ohledem na to, jaká je, doufejme, že bude poslední.
Jak ale zní odpověď na tu otázku? Jak jste přežili?
-Ano, nejlepší otázka. -Ale poslední, protože je fakt dobrá.
A jednoduchá.
Pro mě je bolestivé zacházet do detailů.
Ten chlapík strávil čtyři dny ve stanu a nevylézal.
-To je hrozné. -Bylo to těžké.
-Je v pořádku. -No a jak jste tedy přežili?
-Jdu zpět do stanu. -Ne, už se tam nevrátíš.
-Musím. -Ne.
Nepatřím ven...
-Tak už se seber. -Nechtěl jsem vás rozrušit.
-Musíte přestat s otázkami! -Je toho moc.
-Chápu, že to všichni prožíváte. -Ano, ano.
Ale pořád nechápu, jak dobře vypadáte.
To je od vás moc milé.
Jo, opět díky. Komplimenty vám jdou skvěle.
Co je to tu cítit?
Guláš hotov.
-Ne, ne, ne. -Tady je.
-Co? -Benjamin Donner.
-Co se děje? -Záchranný tým.
Benjamine Donnere, vypadáte dobře.
Je mi fajn.
Vypadáte výborně. Vážně výborně.
Jo, ten... ten čerstvý vzduch dokáže člověka...
A víte, co miluju? Kácení stromů.
Jo, kácení stromů mu jde skvěle. Výborné cvičení.
Jo. Jen to kácení?
A nezřízenou masturbaci.
Nezřízenou, je jí moc.
Dává si na stan provázek. My víme. My víme.
-Jo, to je signál. -Únava z kácení.
Musí se vyspat z kácení.
Co je v tom hrnci?
-Co je v tom hrnci? -Co je v tom hrnci?
-Další otázka. -Ten chlap.
-Hrnec! -Další neuvěřitelná otázka.
-Už je to tady. -Jak to děláte?
-A jak byla ta otázka? -Jo.
Co je v tom hrnci?
Medvěd.
Takže jste přežili celou zimu s jedním medvědem?
Jo, ale ten medvěd sežral prase, takže to byly dvě zvířata.
-A lední rybolov. -Díky bohu za něj.
-Kde jsou pruty? -Ne. Nemáme.
-Jak to funguje? -Chytáte jednou rukou.
-Není třeba prutů. -Rukou?
Jo, prorazím rukou led, spustím červa,
ponořím ho, zavrtím, připluje ryba, mám ji.
Země je zmrzlá. Kde berete červy?
-Legrační otázka. -Jsem dřevorubec. Kácím stromy.
-A ti červi jsou ve stromech všude. -Stromoví červi?
-Stromoví červi. -Něco vám řeknu.
Ryby stromový červy milujou.
-Nemůžou se jich nabažit. -Je to pro ně lahůdka.
Takže máte červy ze stromu a lovíte s nimi ručně na ledu ryby.
Nádherně shrnuto.
To je vůz Stantonových. Jsou tady?
-Stantonovi. -To je příběh.
-Stantonovi. -Stantonovi.
O těch bychom asi už neměli mluvit.
-To je něco... -To asi nechcete slyšet.
Elizo, co kdybys jim odvyprávěla ten příběh?
Jo. A víš co? Benjamine, ty to znáš. Ty to podáš správně.
Ano, vzpomínám si, že jsem vám to vyprávěl se všemi detaily.
Myslím, že nejlíp to řekne svědek celého příběhu.
Georgi, proč neřekneš, cos ten den viděl?
Vím, že je to těžký.
Nespěchej.
No, objevil se tu velký pták, popadl malého Isaiaha, sedmiletého,
a letěl s ním pryč. A pak to viděla Melanie.
-Chytila se Isaiaha a Charlie... -Charlie.
Charlie se chytil Melanie a pak Isaiah, desetiletý,
se chytil Melanie a pták odletěl.
-Počkej! Jsou dva Isaiahové? -Jo. Dva Isaiahové.
Důležité je, že oba Isaiahové zmizeli ten den s ptákem.
Jo. Těžko to ale nazvat ptákem. Byl jako prehistorické zvíře.
-Byl to určitě dinosaurus. -Já nevím.
Neviděli jste náhodou na nebi obřího ptáka se čtyřčlennou rodinou?
Chci vědět, co je se Stantonovými, Tylerovými a Eddiovými.
Co se to tu sakra děje?
Už jsem řekl, co se děje.
Proč? Co to říkáte? Myslíte, že jsme je snědli?
O jedení lidí jsem nic neříkal.
-Jo. -No jo.
-Proč by vás to napadlo? -Nenapadlo.
-Ne, nikdo nikoho nesnědl. -Šílený nápad.
No tak, nejsme kanibalové.
-Ne! Bože, ne. -Co?
-Jak nechutné. -Nejedli bychom lidi.
Nejedli bychom lidi. Jistě, kdybych narazil
na skupinu kanibalů někde v lese
a nabídli mi chutný kousek malíčku,
tak bych si možná kousl, ze zdvořilosti.
-Jeden kousek. -Nebo kdyby mi tamtéž
nabídli středně propečený plátek hýždě, ano, dal bych si.
-Jo. -Abych neurazil.
-Ze slušnosti. -Jo.
Chcete vůbec zachránit?
-Znovu! -Vážně?
Další, další.
Položil jste už dvě neuvěřitelné otázky.
-Neuvěřitelné. -Tahle je nejlepší.
-Jak byste chtěli zachránit? -Jo. Ne, ne.
Jen tak mezi řečí, o nic nejde, ne?
Jo!
-My tu záchranu berem. -Do toho.
-Co třeba "ano"? -Dejte nám chvilku...
-Aspoň dvě minutky. -Pomůžeme vám s věcmi.
Ne. Zvládnem to.
-Jistě. -Jdeme.
-Sbalíme si věci. -Zabalte jídlo.
Dobrý bože!
Jen malíčky.
28. srpna 2014 čelila Obamova administrativa aféře,
jakou Bílý dům do té doby nezažil.
A čeho se tenhle závažný přešlap týkal?
Prezident Obama předstoupil před novináře v béžovém obleku.
Ano, v béžovém.
Ne v tmavomodrém, šedém, černém ani se vzorem rybí kosti. V béžovém.
Média se toho chytila naplno. Někteří tvrdili,
že Obama svým výběrem obleku
překročil nepsanou prezidentskou hranici.
Prezident ve čtvrtek vystoupil před novináři
v tomto béžovém obleku.
Časopis Time to přirovnal k herci, který vystoupil ze své role.
GQ označil oblek za hrozný. Esquire za obludný.
Vypadal, jako by mířil na večírek v Hamptons.
V následujících dnech převzal prezident Obama za aféru
odpovědnost a odmítl kohokoliv hodit přes palubu.
Jenže teď už konečně někoho hodit přes palubu hodlá,
a vy už asi tušíte koho.
Pane prezidente, potřebujeme vybrat oblek na summit NATO.
Jo, tenhle asi bude v pořádku.
Co to je? Plán pro summit NATO v Turíně?
-Jo. Tohle si vezmeme do Turína. -Tohle?
-Přesně tohle. -Mohu něco navrhnout?
-Sem s tím. -Vezměte si náhradní kravaty.
-K čemu náhradní kravaty? -Protože se snadno zašpiní.
Já si kravaty nešpiním. Víte, proč je mám vždy čisté?
Ne. Proč?
Když mám kravatu, nikdy nejím polévku ani těstoviny. Otázka volby.
-Polévka, nebo kravata. Obojí ne. -Opravdu?
Přesně tak. Všiml jsem si, že jíte polévku, proto máte špinavé kravaty.
-Zamyslete se nad tím. -Zajímavé.
-A co ji hodit přes rameno? -To nefunguje.
Co se vyklopí nahoru, spadne dolů. Je to ještě horší.
Kravata se může namočit do polévky.
-Zničíte kravatu i polévku. -Chápu. Takže jste na to odborník.
-Tady je program pro Turín. -Dobře. Tak se na to podíváme.
-Schválně. -Co je to?
-Pití? -Jaké pití?
Proteinové smoothie.
Vážně? Jak se jmenuje?
-Nevím. Fakt nevím. -Vy nevíte?
Má to vůbec název?
-Mango Tango. -Mango Tango!
Pijete Mango Tango.
Jo, nemusíte ale tak křičet.
Mohl bych maličko ochutnat?
To ne. Své pití vám ochutnat nedám.
-Problém? -Ne, nic vážného.
Jen se mi do toho nechce.
Vy pijete brčkem. Já bych si jen srkl z okraje.
-To je ještě horší. -Jak horší?
Dal byste ústa na okraj té sklenice.
Vaše sliny by se dostaly do pití.
Takže nikomu nedáváte napít?
Ne, dávám napít. Michelle bych klidně dal.
Kdyby tu byly Malia a Sasha, tak taky, a rád.
-Ale vám ne. -A Panettovi?
-Ne, Panettovi ne. -Bidenovi?
-Taky ne. Člověk musí mít hranice. -Takže nikdo mimo rodinu?
Ne. Vy, Biden, Panetta... staré pysky.
-Staré pysky? -Jo. Není to zrovna lákavé.
Mimochodem, "Starý pysk" bych klidně bral jako přezdívku.
Dobře, Starý pysku, vraťme se k programu.
-Jdeme na to. -Vypadá to dost dobře.
Škoda, že nemáme víc času v Alpách. Dalo by se dělat dost věcí.
-Třeba lyžovat, chodit po horách... -Vážně? Vy lyžujete?
Proč bych neměl lyžovat?
-Vy lyžujete? -Jo.
Jasně. Takže si myslíte, že vy umíte lyžovat a já ne?
No, chci říct... ne.
Proč jste si myslel, že nelyžuju?
-Larry, je to snad proto... -Ne, ne, ne.
-Je to proto... -Ne. Ani náhodou.
-Protože jsem z Havaje? -No, vlastně ano.
-Havajci taky lyžují, Larry. -Havajci?
-Jo. -Kdo by to řekl?
Já.
Mohl byste mi v Turíně udělat malou laskavost?
Na summitu NATO po mně chcete laskavost?
-Jo. Úplnou maličkost. -Jakou?
Vyřiďte dánské premiérce, že ji pozdravuju. To je celé.
-Uprostřed summitu NATO? -Ano.
Takže až budeme řešit otázky národní bezpečnosti,
chcete, abych jí řekl: "Mimochodem, Larry vás pozdravuje."
-Přesně tak. -A co myslíte, že se stane?
Jen by mě zajímalo, jak by reagovala.
Víte, jak by podle mě reagovala?
Myslím, že by řekla: "Jaký Larry?"
To si nemyslím.
Neviděl jste náš rozhovor před dvěma lety, když jsme tam byli.
Myslíte, že na ni zapůsobil stejně jako na vás?
Rozesmál jsem ji. "Ó, vy jste vtipný."
-Takhle to řekla? -Přesně tak. Jo.
Řekla "ó"?
"Ó, vy jste vtipný. Tak vtipný."
-Larry? -Ano?
To fakt neudělám. Zbláznil jste se?
-Proč? -Je to dánská premiérka.
Vůbec neví, kdo jste.
Udělal jsem na ni velký dojem. Ví, kdo jsem.
A navíc, vyřizovat něčí pozdravy
nikam nevede.
Představte si to. Jsem na summitu NATO.
Uprostřed všeho přijdu za dánskou premiérkou a řeknu:
"Starý pysk Larry vás pozdravuje."
Pak se vrátím a řeknu vám: "Helle vás taky pozdravuje." A dál?
-Nic se nestane. -Budu sledovat její reakci.
-Sledovat? -Ano.
-Jak to myslíte? -Myslím to, jak zareaguje?
Řekla by...
"Jé, Larry mě pozdravuje? Vyřiďte mu, že ho taky zdravím!"
Larry, o tomhle se opravdu bavit nechci, ano?
-Vraťme se radši k práci. -Jasně.
Co je tohle?
PRO PREZIDENTA PŘÍSNĚ TAJNÉ
Je to tajné.
-Neřeknu vám to. -Proč?
Umím skvěle držet tajemství. Můj bratranec Arthur byl bigamista.
V New Hampshiru měl jednu manželku a druhou v Queensu.
Každý druhý víkend pendloval od jedné ke druhé. Nikomu to neřekl.
Věděl jsem to jen já a nikdy nikomu neprozradil.
-Jenom mně. -Je po smrti.
Jo. Jo, jasně.
A svěřil jsem se vám se spoustou citlivých věcí.
Vyprávěl jsem vám třeba, jak jsem se ve 12 letech podělal
v autobusu cestou do centra.
Larry, ani tehdy jsem to nechtěl slyšet.
A nechci to slyšet teď.
Dovedete si představit to trauma.
-Popravdě si to představovat nechci. -Bylo mi 12, v autobusu byly holky
a ještě roky mi říkaly Plínkovej David.
To jsou důvěrné informace.
Teď už asi chápete, proč jste nedostal bezpečnostní prověrku.
Vaše chování potvrzuje, že to bylo správné rozhodnutí.
-Jde o Rusko? -Larry, to je...
-Čínu? -Ne.
Tchaj-wan? Proboha. Tchaj-wan?
Promiňte, pane prezidente. Za 10 minut tiskovka o ISIS.
Dobře, díky. Tak jo. Ještě musím zařídit pár věcí.
-Hned jsem zpátky. -Jasně. V klidu, nespěchejte.
Tak jo. Myslím, že můžeme jít.
Víte co? Napadlo mě něco, co by vás mohlo zajímat.
Dobře, tak povídejte.
Myslím, že byste si na tiskovku měl vzít ten béžový oblek.
-Jo? Na tuhle tiskovou konferenci? -Ano.
-Proč? -Tak zaprvé je to nádherný oblek.
Proto si ho taky beru do Turína. Je to denní akce.
Je venku, méně formální.
Ale dnes je neformální pátek.
Briane, šéf si chce vyzkoušet ten béžový oblek.
-Ten oblek mám vážně rád. -Je perfektní.
Ležérní styl. A tiskovka bude v salonku, ne ve Východním sále.
Kde máte kravatu?
Jdu na oběd a dám si tam polévku.
-Dám si polévku. -Vzal jste si mou radu k srdci.
-Jo. -Chytré, jo.
Ještě jedna rada. Je to trochu začátečnická chyba,
ale když si sundáte kravatu, máte rozepnout knoflík.
-Aha, horní knoflík. -Ano, bude to vypadat líp.
-Jo. -Díky.
-Je to skvělý oblek. -No páni. To je správná volba.
-Vyzkouším si ho a uvidím. -Starý pysk vás nezklame.
Ještě mi poděkujete.
-Co vy na to? -Dobrý.
Vážně, vážně, vážně dobrý.
Tak jdeme. Čeká mě tiskovka.
Jste si tím fakt jistý?
Nikdy v životě jsem si ničím nebyl jistější.
Tak jo, hned jsem zpátky.
O tomhle se bude mluvit ještě hodně, hodně dlouho.
Děkujeme, že jste se k nám na této pozoruhodné cestě připojili.
A něco z toho byla dokonce pravda.
Vývoj Ameriky nikdy nebyl hladký ani plynulý.
Klikatí se, občas se zastaví,
někdy jde dva kroky kupředu a pak zas udělá krok zpátky
a občas, když děláme ten jeden krok zpátky,
svádí nás to propadnout skepsi, anebo rovnou cynismu.
Příběh této země by nás ale měl inspirovat k překonávání překážek,
k věrnosti ideálům a k činům, které mají potenciál něco změnit,
ať už ve školách, na pracovištích,
v našich čtvrtích, či městech.
Když to dokážeme, pak věřím, že příštích 250 let
našeho amerického experimentu bude lepších než ty předchozí.
Larry?
-Co tu děláte? -Ale nic.
-Jen jsem ztratil knoflík. -Vážně jste ztratil knoflík?
-No jo. Co se dá dělat? -Vypadá stejně jako tenhle.
-Jo. -Jo!
George Washington, máme stejný knoflík.
-To je ale náhoda, co? -To tedy ano.
-Tak co, bylo to fajn, ne? -Jo, bylo to skvělé. Užil jsem si to.
Víte co? Zapomněl jsem scénář. Hned jsem zpátky.
-Larry, nedělejte to. -Co?
-Vím, co máte za lubem. -Já nic nedělám.
Chcete si vzít knoflík George Washingtona.
Vždyť je to otec naší vlasti. No tak. No tak. Jo.
Jako že bych ten knoflík ukradl? To určitě neudělám.
-Chtěl jste to udělat. -Nechtěl.
-Na něco se vás zeptám. -Jo. Do toho.
Představte si, čistě hypoteticky, že někdo natočil tenhle pořad.
A všichni ho nenáviděli. Prostě úplně nesnášeli.
Nemohl byste vyjít z domu bez toho, aby vás někdo urážel.
Odešel byste ze země?
Ano, být vámi.
-Dobře. Vyřídím to kamarádovi. -Jen do toho.
Čtyřiačtyřicítko, myslím, že tohle je začátek krásného přátelství.
Ani bych neřekl.
České titulky Petr Miklica Iyuno 2026