ЖИВОТЪТ, ЛАРИ И СТРЕМЕЖЪТ КЪМ НЕЩАСТИЕ
Нещо като история на Америка
"Чикаго Дейли Трибюн" Дюи побеждава Труман
На 14 август 1945 г. Япония капитулира пред Съюзниците
и Втората световна война най-сетне свършва.
Американците излизат по улиците да празнуват.
Този дух е уловен в емблематичната снимка
на Алфред Айзенщат за списание "Лайф".
Моряк в униформа целува страстно медицинска сестра
насред препълнения "Таймс Скуеър".
Тя става символ на американската гордост и триумф,
но снимките не разказват цялата история.
Ден на победата над Япония!
Войната свърши! Войната свърши!
Войната свърши!
Победихме! - Да, успяхме!
Успяхме!
Победа! Победа! Победа! - Победихме!
Не ме пипай, негоднико!
Войната свърши!
И? - Войната свърши.
Махни се от мен! - Празнуваме.
Психопат ли си? - Не, всички се целуват.
Не, само ти го правиш! - Не съм само аз.
Первезник, извратеняк!
Не съм перверзник. - Такъв си, имам си приятел!
Добре. - Хей, Джони!
Какво? Джони? Не го викай!
Джони! - Какво става?
Ела, Джони!
Джони? - Притеснява ли те идиотът, Агнес?
Да. - Не, Джони.
Опита се да ме целуне. - Опитал си да я целунеш?
Всички се целуват. - Не.
Моля? - Не, Джони.
Замахна ли към мен? - Не, не! Не замахнах.
Той напада моряка! - Не, не!
Хей! Подиграваш се на Джони? - В деня на победата?
Не! Нима мога да го подигравам?
Сигурно е нацист.
Не съм нацист. - Извратен нацист.
Нацист ли? Не, не! Спокойно, Джони.
Хей, не! - Дайте му да разбере.
Какво? Не! - Хванете го!
Не, не, не!
През 1841 г.
Уилям Хенри Харисън става деветият президент на САЩ.
Въпреки студеното и лошо време
68-годишният президент произнася най-дългата встъпителна реч
в историята на САЩ, близо два часа и без палто.
Харисън скоро се разболява
и лековете на докторите:
змийска отрова, разхлабителни, пиявици, живак и опиум
само влошават състоянието му.
Всеки има мнение относно как да се почувства по-добре,
но за жалост той се вслушва в най-малко осведомения сред тях.
Здравейте, г-жо Харисън.
Лорънс, радвам се да те видя. - Аз също.
Г-н Президент, поздравления. - Благодаря, оценявам го.
Купих си нов тютюн. Харесва ли ви миризмата?
Не е моето нещо. - Не усещам никаква миризма.
С аромат на череша. Усещате ли го?
Не, не усещам череша.
Нищо ли? - Усещам предимно дима.
Нека ви попитам нещо. - Разбира се.
Колко индианци сте убили? - Лично ли?
Намушкахте ли ги, или ги застреляхте?
Някои застрелях,
други паднаха под острието на меча ми.
Имаше и такива, които отегчих с речите си.
Разбирам защо двамата се погаждате така добре.
Това бе много забавно.
С цялото ми уважение, някой индианец може да би събори с перо.
Не изглеждате кой знае колко силен. - С цялото ми уважение,
дължите му повече уважение.
Истината е, че макар да не съм от най-пъргавите,
се справям, защото трудно могат да ме съборят.
Следователно Типикану.
Кануто се преобръща, не и президентът.
Видях, че не сте с палто, а е хладно.
Не ви ли е студено? - Чуден ден е.
Нямам нужда от палто. - Сега сте президент.
Всеки може да го държи, дори г-жа Харисън.
Не, г-жа Харисън няма да държи палтото.
Нямате голям опит с първата дама.
Не съм сигурен, че искам. Мисълта ми е, че някой може да държи палтото ви.
Става доста студено. Не искаме президентът да трепери.
"Студено е!" - Казвам истината.
Чувствам се добре. - Няма повече да отнемам от времето ви.
Вече сте президент, все едно говоря с лекар.
Говориш и си тръгваш, нали?
Поздравления. Нямам търпение да започнете работа.
Много благодаря.
Радвам се, че те видях.
Сър, добре ли сте?
Напълно.
Сигурен ли сте? Кашляте ли?
По това време на годината хващам сенна хрема.
През март? - Разбира се.
Здрависахте се с мен.
Протегнахте ръката си. - Да не бяхте я стиснали.
Не исках да съм неучтив.
Струва ми се, че...
Неучтиво е да протегнеш ръката си,
ако имаш настинка или си болен.
Ти си в доверения ми кръг.
Като протегнахте ръката си,
трябваше да стисна вашата.
Абсолютно задължително е.
Не разбираш ли?
Добре. - Боже!
Разбрах.
Наред ли е всичко?
Г-н Президент?
Чувствам се някак... Усещам слабост.
Повикайте лекар.
Донесете още топли кърпи.
Докторе, как е той?
Температурата не спада.
Правите ли всичко възможно? - Разбира се. Кръвопускане, опиум.
Ще започнем и с пиявиците.
Имате ли достатъчно? - Да.
Възлагаме им големи надежди. - Благодаря.
Здравейте, как сте?
Скъпи! - Марта.
Докторе, как е той? - Президентът не е добре.
Бях на встъпването му в длъжност. - Да.
Не носеше палто. - Беше много студено.
Безумие, поне десет души можеха да му го носят.
Съпругата му също. -Не, каза ми го в прав текст.
Твърде важна е.
Всеки друг би облякъл палто.
По-добре с палто, отколкото без.
Какъв е минусът? - Няма минус.
Много егоистично от негова страна да е без палто.
Перчеше се. Стиснах му ръката.
Тревожа се да не ме е заразил.
Гърлото ме гъделичка.
Говорете с лекаря си. - В момента съм пред лекар.
Аз се грижа за президента. - Да, знам. Схващам идеята.
Грижите се. - Да.
Така и трябва, не искам да ви прекъсвам.
Бегъл поглед. - Няма да гледам в устата ви.
Вижте. - Няма да гледам.
Грижа се за един пациент и той е лидерът на страната ни.
В момента не се грижите пряко за него.
Той е в леглото, а вие тук.
Подготвям пиявиците и го слушам как диша.
Следя въздействието на опиума.
Грижа се. - Искам половин грижа.
Няма половин грижа, явно не сте се грижили за никого.
Братовчед ми бе болен и му занесох кексчета.
Няма да погледна в устата ви, гледам ви в очите.
Щом ме гледате в очите,
погледнете 7 см по-надолу и ще видите устата.
Това е различно. - Погледнете.
Отговорът е "не". Сега ако ме извините, ще се погрижа за президента.
Добре, ясно. Той какво прави?
Грижи се. - И аз се грижа.
Грижите се едновременно?
Да, с двамата лекуващи лекари.
Ще ви питам нещо.
Зарадвахте ли се тайно, като чухте, че е болен?
Не, отидох на църква и плаках. - Недейте.
Ако се разболея като президента за броени дни, какво ще почувствате?
Президент ли сте? - Не.
Градът е пълен с болни. Отвратително блато.
Ако дойда в кабинета ви, колко ще ми вземете?
Кабинетът ми е в Белия дом, невъзможно е.
Защо не мога да дойда в Белия дом? - Работя с часове
и си записвам часове само за президента.
Тоест не правите почти нищо?
Ако е така значи съм си свършил работата.
Вие сте като безделник, който живее в Белия дом.
Не, предвиждаме проблемите
и предотвратяваме заплахите за здравето му.
Защо тогава не му дадохте палто? - Лорънс, ако обичаш!
Докторе, благодаря за помощта. - Това не ме притеснява.
Нима? Добре. - Ни най-малко.
Скъпи.
Малко оцет.
Извинете, че ви безпокоя.
Бях на встъпването му в длъжност и му стиснах ръката.
Виждате колко е болен.
Колко време имам да се измия с вода и сапун?
Десет секунди. - Десет секунди?
Само толкова? - Да.
Безумие. Излиза, че можеш да се здрависаш с някого само в банята.
И трябва да се разхождаш с вода и сапун да не се разболееш.
Не, без храна за момента. - Защо?
Нахрани настинката умори с глад треската.
Не съм съгласен. Умори с глад настинката, нахрани треската.
Не, обратното е. Лекар ли сте?
Не, но майка ми казваше: "Умори с глад настинката, нахрани треската".
Като имах скарлатина,
майка ми ме хранеше постоянно.
Качих 7 кг, но се оправих след седмица.
Майка ви лекар ли беше? - Не, развъждаше шнауцери.
Беше много широкоскроена. - Жива ли е?
Не, умря от скарлатина, защото нямаше какво да яде.
Умори с глад треската, нахрани настинката, за да остарееш.
Не, умори с глад настинката, нахрани треската, за да живееш до 100.
Той може би е прав.
Не. - Нахрани треската.
В сестринското училище хранихме и двете.
И това не е правилно.
Нахрани настинката... - Пести си силите.
И все пак, гладуваш ли, умираш.
Нахрани треската.
За бога, да! Нахранете го.
Моля ви, нахранете го. - Има ли шоколадов кекс?
Нахранете човека! - Не казах, че няма изобщо да яде.
Пригответе му чиния. - Добре.
Готов ли сте? Малко картофено пюре.
Браво! - Трябваше да си облека палто.
Следващия път.
Мъртъв е. - Мили мой, не!
Не! - Какво е това?
Защо е пълно с храна? - Президентът хапна набързо.
Не знаете ли първото правило в медицината?
Нахрани настинката, умори с глад треската.
Казах ви. - Аз ви казах.
Не се прави пиршество.
Червата му се пръскаха, а вие сте го нахранили?
Не, хората се объркаха...
Това е безобразие! Кой, за бога, е отговорен за това?
Ела и ме изяж!
Пържола от "Лънди", г-н Президент!
В края на 1846 г. група пионери на път към Калифорния,
начело с Джордж Донър, са блокирани високо в планината
от ранен обилен снеговалеж.
Спасителите опитват да ги достигнат, но първата група пристига
почти четири месеца, след като влакът е блокиран от снега.
Храната привършва
и групата е принудена да вземе драстични мерки за оцеляване.
Като казвам драстични, имам предвид канибализъм.
Като казвам канибализъм, имам предвид, че те взаимно се изяждат.
Това е ужасна трагедия за загиналите,
а за оцелелите...
... е малко трудно да се обясни.
Мили боже!
Групата на Донър!
Тук са! - Групата на Донър!
Открихме ви! - Ето ги.
Здравейте! - Здравейте!
Снегът в прохода най-после се стопи и успяхме да ви достигнем.
Слава богу, че сте живи! - Радваме се, че ви открихме.
Да, вижте само! - Здравейте.
Много мило, че сте помислили за нас.
Спасителите, нали? - Групата.
Спасителна група.
Бих се радвал да съм част от спасителна група някой ден
и хора да са ми задължени до края на живота си,
задето съм ги спасил.
"Лъвът и мишката".
Не го очаквайте от мен.
Изглеждате добре, господине.
Да, да. Добре сме.
Живи сме. - Да.
Справяме се добре предвид ситуацията.
Да, предвид ситуацията. Оцеляваме тук.
Изглеждате здрави, както като напуснахте Солт Лейк Сити.
Много мило, благодарим. - Много мил комплимент.
Благодарим много.
Къде са всички?
Кого точно имате предвид? - Ами...
Добър въпрос. - Не е зле.
Да, добър въпрос.
Къде са всички? - Това е въпросът.
Имаме отговор. - Да.
Просто е. - Те не са тук.
Да, не са тук. - Няма ги.
Виждам. - Но ние сме тук.
Те не са тук. - Къде са тогава?
Да.
Ами... - Кажи истината.
Напуснаха, тръгнаха си.
Посред дълбока зима?
Проходът е затрупан със сняг.
Умолявах ги да не тръгват, но ни оставиха да се оправяме сами.
Не се ли обърнахте едни срещу други? - Не.
И никой не умря.
Не, никой не умря. - Не умряха тук.
За бога, не! Никой не се разболя дори.
Никой не умря. - Никой.
Никой не умря отсреща. - Не.
И никой не умря ето там. - Да, никой.
Никой не умря там, слава богу.
Ако мога да попитам, как оцеляхте без провизии?
Да.
Този човек... - Тъкмо реших, че е свършило.
Безумец. - И хоп!
Още един въпрос.
Този въпрос по-добър ли е от първия? - Да, по-добър е.
Въпросът е съвсем ясен. - Това не го прави по-малко важен.
Предвид колко смайващ бе въпросът, нека да е последният.
И какъв е отговорът? Как оцеляхте?
Най-хубавият въпрос. - И точно затова ще е последен.
Отговорът е лесен.
За мен е твърде болезнено да навлизам в подробности.
Той остана четири дни в палатката и не излезе.
Какъв ужас!
Беше трудно, но сега е добре. - Как иначе оцеляхте?
Връщам се в палатката. - Не, не!
Трябва. - Не!
Мястото не ми е... Добре.
Вземи се в ръце! - Съжалявам, че ви ядосах.
Спрете с въпросите! Тежко е.
Виждам, че сте развълнувани. - Да.
Още ми е чудно как изглеждате толкова добре.
Много сте мили.
Благодарим отново. Много сте мил с комплиментите.
Каква е тази миризма? - Яхнията е готова.
Не е готова. Не, не, не.
Разкарай тенджерата. - Какво?
Бенджамин Донър! - Какво става?
Те са спасителна група.
Да! Хей! - Бенджамин Донър, изглеждате добре.
Да, да. - Изглеждате много добре.
Много, много добре.
Да, от свежия въздух е. Той може да направи всеки...
Знаете ли какво обичам? Да сека дърва.
Обожавам това. - Той е страхотен дървосекач.
Прекрасно упражнение.
Само от сечене на дърва ли? - И прекомерна мастурбация.
Да, прекомерна, твърде много.
Слага връв на палатката и така разбираме.
Това е сигнал. - Че е изморен.
Дървосекачът "се възстановява".
Какво има в тенджерата?
Какво има в тенджерата?! - Какво?
Да, тенджерата! - Този ме убива.
Пореден смайващ въпрос.
Това е върхът.
Как го правите?
Какъв беше въпросът? - Да.
Какво има в тенджерата?
Мечка!
Значи всички вие се преживели зимата
с една мечка?
Мечката бе изяла прасе, така че все едно имахме две яденета.
И с риболов на лед. - Да.
Да, риболов на лед.
Къде са въдиците? - Няма въдици.
Как става тогава? - Хващаме ги с ръце.
Не ми трябват въдици. - С ръце?
Да, пробивам леда, пускам червея,
напъхвам го и го разклащам.
Рибата идва и го захапва. - Почвата е замръзнала.
Откъде взимате червеите? - Ами...
Аз съм дървосекач, сека дървета.
Червеите са навсякъде по тях.
Дървесни червеи. - Да.
Чуйте нещо. Рибата обича дървесни червеи.
Не може да им се насити, като деликатес са.
Значи взимате червеи от дърветата
и с тях ловите риба в леда с ръце?
Страхотно обобщение.
Това е фургонът на Стантън. Те тук ли са?
Да, къде са?
О, Стантън!
Каква история! - Стантън.
Не са ли онези, които не биваше да споменаваме повече?
Не искате да чуете това.
Елиза, защо не разкажеш историята?
Ти го направи, Бенджамин. Знам, че я помниш отлично.
Да, но я забравих. Но ти разказах историята с подробности.
Мисля, че очевидецът на историята трябва да я разкаже.
Джордж, сподели какво видя онзи ден.
Трудно е, знам.
Не бързай.
Ами една огромна птица връхлетя
и сграбчи малкия Исая.
Едва седемгодишен, и се накани да отлети.
После Мелани я видя.
Тя се хвана за Исая.
И горкият Чарли... - Да.
Чарли се хвана за Мелани
и после Исая, десетгодишният, се хвана за Мелани и птицата отлетя.
Момент, спри.
Двама Исая ли са? - Да, двама са.
Важното е, че и двамата Исая изчезнаха онзи ден с птицата.
Ако можем да я наречем птица, приличаше на праисторическо животно.
Беше динозавър, почти съм сигурна.
Случайно да сте видели гигантска птица
с четиричленно семейство в небето?
Искам да знам какво стана със сем. Стантън,
сем. Тайлър и сем. Еди!
Какво става, по дяволите?!
Казахме ви какво става.
Защо? Какво намеквате? Мислите, че сме ги изяли?
Не казах нищо за ядене на хора.
Да, защо ще го правите?
Никой няма да бъде изяден. - Кой ще бъде изяден?
Ще е ужасно.
Стига, не сме канибали.
За бога, не! Това е отвратително! - Не бихме яли хора.
Но, разбира се,
ако се натъкна на канибалско пиршество в гората
и ми предложат вкусно парче от кутре,
мога да си отхапя от учтивост.
И аз бих опитала едно. - На същия пир,
ако ми предложат средно изпечен резен от седалище,
ще си отхапя от учтивост.
От възпитание. - Да.
Искате ли да бъдете спасени изобщо? - Да.
Отново! - Направи ли го?
Още един! Още един!
Зададохте ми два невероятни въпроса.
Рекохме си, че това е всичко. - Този е върхът!
"Искате ли да бъдете спасени?" - О, не!
Как го изръси, сякаш не е чудо голямо.
Ще приемем да ни спасите. - Как ви се струва "да"?
Дайте ни момент да... - Две минути.
Ще ви помогнем за вещите. - Не, не!
Добре.
Да съберем нещата.
Подгответе мулетата.
Мили боже! - Господи!
Какво е това?
Просто кутрета.
На 28 август 2014 г.
администрацията на президент Обама е разтърсена от скандал,
какъвто офисът никога не е виждал.
И каква е грубата грешка в преценката?
Президентът Обама се обръща към репортерите в бежов костюм.
Точно така, в бежов костюм.
Не тъмносин, не сив или черен, нито дори на рибена кост, а светъл.
Последва медийна истерия, като някои твърдят, че Обама е погазил
някои професионални граници с модния си избор.
Президентът се обърна към репортерите в четвъртък
и носеше бежов костюм.
Сп. "Тайм" го определи като да видиш актьор извън ролята му.
"Джи Кю" го нарече "ужасно".
"Ескуайър", "чудовищно".
Изглеждаше сякаш отива на купон в Хамптънс.
В следващите дни президентът Обама поема вината за този провал
и отказва да обвини друг за това.
Но вече е готов да пожертва някого
и сигурно се досещате кой е това.
Г-н Президент, направихме подбор за срещата на върха.
Да, мисля, че изглежда добре.
Какво е това? За срещата на НАТО в Торино?
Ще нося тези в Торино.
Само тези ли? - Да, тези.
Мога ли да предложа нещо? - Говори.
Вземете още вратовръзки.
Защо? - Лесно се цапат.
Не цапам вратовръзките си. Знаеш ли защо са безупречни?
Не. Защо?
Никога не ям супа или спагети с вратовръзка.
Правиш избор: вратовръзка или супа. Двете са несъвместими.
Така ли? - Знам, че ядеш супа.
Затова вратовръзките ти се цапат.
Интересно. А ако я вдигнете?
Не става и знаеш ли защо? Което се вдига нагоре, пада надолу.
Може да стане по-зле
и вратовръзката ти да се озове в супата.
И двете биват съсипани. - Ясно.
Експерт сте по темата. Това е програмата за Торино.
Какво имаме? Да видим. - Какво е това?
Напитка.
Каква? - Протеиново смути.
Сериозно? - Да.
Как се нарича? - Не знам точно.
Не знам. - Не знаете?
Няма ли си име? - "Манго танго".
"Манго танго". Пиете "Манго танго"!
Чудесно. - Не е нужно да крещиш.
Може ли да отпия глътка? - Не може да пиеш от напитката ми.
Какъв е проблемът? - Не ми харесва.
Вие използвате сламка, аз ще отпия от чашата.
Още по-лошо. - Защо?
Устата ти ще допре чашата и слюнката ти ще попадне в напитката.
Не споделяте чашата си с никого? - Споделям я.
Мишел може да пие от нея.
Ако Малия и Саша бяха тук, бих им дал да отпият, но не и на теб.
Ами Панета? - Не.
Байдън? - Не. Трябва да имаш граници.
Чужди хора не могат да отпиват? - Да.
Освен това ти, Байдън, Панета...
...сте стари устни.
Стари устни? - Не изглеждат апетитно.
Впрочем би ми харесало да ме наричат Стари устни.
Добре, Стари устни. Да видим програмата.
Да. - Изглежда наред.
Добре. - Искам да имаме повече време в Алпите.
Можем да правим много неща, да караме ски или да се разхождаме.
Сериозно? Карате ски? - Зашо допускаш, че не мога?
Ти караш ли ски? - Да.
Мислиш, че можеш да караш ски, но не и аз?
Ами... не.
Кое те кара да допуснеш, че не карам ски?
Лари, заради.... - Не, не, не.
Или заради... - Не.
Не, категорично не.
Или защото съм от Хаваите? - Очевидно, да.
Хавайците също карат ски. - Хавайците карат ски? Кой да знае?
Аз.
Питах се бихте ли ми направите малка услуга, докато сте в Торино.
На срещата на върха на НАТО да ти направя услуга?
Съвсем дребна. - Каква?
Поздравете министър-председателя на Дания от мен, само това.
На срещата на върха, докато обсъждаме проблеми на националната сигурност,
искаш да й кажа: "Хей, Лари те поздравява".
Само това. - Какво мислиш, че ще стане?
Чудно ми е каква ще е реакцията й.
Знаеш ли каква ще е? Ще попита: "Кой е Лари?".
Не мисля.
Не присъствахте на разоговора ни преди две години.
Дали е бил незабравим за нея, както за теб?
Накарах я да се смее.
"Много сте забавен." - Така ли каза?
Да, така ми каза.
"Много сте забавен. Забавен сте." - Лари.
Да. - Няма да го направя.
Да не си полудял? - Какво?
Тя е министър-председател на Дания, не знае кой си.
Впечатлих я силно.
Да не споменавам,
че дори да я поздравя от теб, нищо няма да стане.
Да си го представим. Аз съм на срещата.
Искаш да кажа на министър-председателя на Дания:
"Лари Старите устни ви поздравява".
После да се върна и да ти кажа, че Хеле те поздравява.
И какво? Нищо няма да стане.
Наблюдавах отношението ви.
Наблюдавал си? За какво говориш?
За реакцията й.
Дали е казала: "О, Лари ме поздравява?
Поздравете и вие Лари от мен".
Не искам да водя този разговор.
Да се връщаме на работа. - Добре. Това какво е?
За президента Секретно
Секретно е.
Няма да ти кажа. - Защо?
Страхотен съм в пазенето на тайни.
Братовчед ми Артър беше двуженец.
Имаше една съпруга в Ню Хампшър и втора в Куинс.
Пътуваше напред-назад през седмица.
Не каза на никого освен на мен, но никому не казах.
Каза на мен. - Той е мъртъв.
Да, добре. - Споделих ви много лични неща.
Казах ви, че се нааках в гащите, като бях на 12.
Бях в автобуса...
Лари, не исках да слушам това нито тогава,
нито сега.
Представете си колко травмиран бях.
Не искам да си представям. - Бях само на 12.
Имаше момичета в автобуса, викаха ми Дейвид Памперса години.
Това е секретна информация.
С основание не получи достъп до поверителна информация.
Поведението ти доказва, че бе разумно. - За Русия ли е?
Лари. - Китай?
Не. - Тайван.
Мили боже! Тайван?
Г-н Президент, пресконференцията за ИДИС е след 10 мин.
Добре, разбрах. Трябва да проверя някои неща.
Връщам се след малко. - Добре, не бързайте.
Добре. Готов съм.
Знаете ли какво? Хрумна ми нещо, което може да ви заинтересува.
Какво?
Мисля, че трябва да облечете бежовия костюм за пресконференцията.
За тази пресконференция? - Да.
Защо? - Първо, костюмът е прекрасен.
Ще го взема за Торино, ще има събитие през деня.
Ще е на открито и малко по-неангажиращо.
Хей, шефът иска да пробва бежовия костюм.
Много ми харесва. - Идеален е, небрежен.
Ще сте в залата за брифинги, не в Източната.
Къде е вратовръзката ти?
Ще обядвам и...
Ще ям супа. Ще си хапна супа.
Вслушал си се в съвета ми. - Да.
Умно. Последен съвет. Грешката на начинаещия.
Като я свалиш, разкопчаваш най-горното копче.
Да, ще го разкопчая. - Изглежда по-добре.
Благодаря.
Прекрасен костюм. - Леле-мале!
Смятам, че е най-добрият избор. - Ще го пробвам.
Старите устни не ще ви подведат.
Ще ми благодарите.
Как ти се струва? - Много добре.
Много, много, много добре.
Да вървим на пресконференцията.
Сигурен ли си за костюма? - Не съм бил по-сигурен в живота си.
Добре, до скоро.
Хората ще говорят за това много дълго време.
Благодарим ви, че бяхте с нас в това невероятно пътешествие,
а част от него бе дори истина.
Американският напредък никога не е бил гладък или постоянен.
Движи се с променлив успех и на пресекулки.
За всеки две крачни напред правим една назад.
Понякога, когато правим крачка назад,
може да е изкушаващо да се обезкуражим
или да се поддадем на цинизъм.
Но историята на тази страна трябва да ни вдъхновява да избираме по-трудния път,
да бъдем верни на идеалите си
и да правим всичко възможно да оставим следа.
Било то в училищата ни, на работното ни място,
в кварталите или в градовете ни.
Ако го направим, съм убеден,
че следващите 250 год. от нашия американски експеримент
ще бъдат по-добри от предишните.
Лари?
Какво правиш? - Нищо, нищо.
Ами... изгубих едно копче. - Да, липсва едно копче.
Какво да се прави? - Тези копчета изглеждат същите.
Да!
С Джордж Вашингтон имаме еднакви копчета.
Какво съвпадение, нали? - Да, какво.
Добре. Е, беше забавно ,нали?
Беше чудесно. Наслаждавах се. - Да. Знаете ли какво?
Забравих си сценария. Веднага се връщам.
Недей. Знам какво правиш. - Нищо не правя.
Мислиш да вземеш копче от Джордж Вашингтон.
Той е бащата на родината ни.
Хайде, ела. - Добре де.
Като че наистина щях да взема копчето.
Щеше да го вземеш. - Нямаше.
Ще ви питам нещо. - Давай.
Да речем хипотетично, че някой създаде телевизионно шоу.
Но всички го мразят, направо го ненавиждат.
Не можеш дори от дома си да излезеш, без да те обидят.
Бихте ли напуснали страната?
На твое място щях.
Ще кажа на приятеля си. - Направи го.
Знаете ли какво, 44-ти?
Това може да е началото на едно прекрасно приятелство.
Не мисля.
Превод: Теодора Бизова