ŽIVOT, LARI I POTRAGA ZA NESREĆOM NEŠTO KAO ISTORIJA AMERIKE
DJUI PORAZIO TRUMANA
U veče 18. aprila 1775.
Pol Revir je poslat u Leksington u Masačusetsu
da javi da britanski vojnici iz Bostona
kreću u unutrašnjost zemlje severozapadno od grada.
Revir je uzjahao konja.
Za dlaku se izvukao kod Čarlstona,
pa je promenio put i projahao kroz Medford
i upozorio koloniste da sledi napad.
ŽIVOT, LARI I POTRAGA ZA NESREĆOM NEŠTO KAO ISTORIJA AMERIKE
Revirova hrabrost je spasla nebrojene živote...
ali i mnoge, nenamerno, upropastila.
Britanci dolaze! - Moramo da bežimo!
Britanci dolaze! Britanci dolaze!
Bože, pomozi nam! - Britanci dolaze!
Moramo da požurimo. - Bežite! Bežite!
Spasavajte se!
E sranje. Britanci. Britanci dolaze!
Ehej! Britanci dolaze!
Bože mili! Elsbet! Elsbet!
Molim? Šta je bilo? - Britanci dolaze.
Britanci dolaze. - Šta?
Pakujemo se i bežimo. - Kuda ćemo?
Ne znam. - Kod moje sestre u Ipsvič.
Kod tvoje sestre? - Da.
Ne, jeziva je puritanka.
Moli se 45 minuta pre svakog obroka.
Ne znam na čemu je zahvalna, pola dece joj je pomrlo.
Ostalo joj je petoro koja valjaju. - Dobro, idemo kod nje.
Dobro. - Uzmi stvari.
Spakuj se. - Da nosim šargarepu?
Može, da prezalogajimo. - A jaja?
Jaja, a jašemo konja? Jesi li poludela?
Ti nosiš kolekciju perja?
Nije to kolekcija perja
već pera za pisanje. Imam ih odmalena.
Ovo je Džon Vintrop držao kad je umro od pleuritisa.
Nosim i mamu. - Vala nećeš.
Ovo je njen portret sa venčanja, imala je 25 godina.
Bila je monstrum. - Delićemo tvoj kovčeg.
Ostavi! - Hoću da nosim mamu.
Molim te! Mrtva je! - Miči mi tu ludaču...
Ostavi, nećemo da cimamo portret.
Znaš zašto me toliko iritiraš?
Ne diraj mi bućkalo.
Stvarno? - Stvarno.
Niko na ovom svetu ne bućka buter gore od tebe.
Ne bi to dobro uradio ni da ti je glava u torbi.
Kako se usuđuješ?
Ja najbolje bućkam buter! Boljeg od mene nema.
Prvo mešam udesno pa onda lupam i lupam.
Sve brže i brže bućkam.
Mama je rekla da se udam za tebe iako ti je buter gorak.
Nije gorak već je bolji. - Gorko nije bolje.
Jeste. - Niko ne voli tvoj buter!
Kad ćemo tako, tvoj golub je brašnjav.
Molim? Svi obožavaju mog goluba.
Niko ga ne voli nimalo. Znaš šta?
Zato nam niko ne dolazi.
Ne mogu da podnesu.
Da im samo vidiš lica.
Trzaju se, bude im zlo.
Znaš zašto nam ljudi ne dolaze? Zato što si ti dosadan.
Zato nisi pozvan na čajanku kod Majkla Finija.
"Samo blebeće o svom poslu". Tako je rekao.
Zato što je moj posao vrlo zanimljiv.
Praviš buriće. - Da.
Burići su zanimljivi. - Nisu, nikom živom.
Možda tebi nisu zato što ne razumeš buriće.
Burići su za tebe komplikovani.
Nije lako napraviti bure. - Ma nemoj?
Teško je poređati letve u krug?
Misliš da je to lako?
Eto koliko si glupa. - Lako je poređati letve u krug.
Potiču sa stabla!
A stablo je okruglo!
I veliko koliko i bure!
Vidi, nemam vremena da se raspravljam. Zaboravi.
Treba da se spakujemo. - Dobro.
Poneću rezbarene kosti. - Može, pametno.
Čekaj. Šta ti je to? - Ništa.
Daj da vidim to ništa. - Dao bih ti da je nešto.
Što da gledaš ništa?
Bilo ništa ili nešto, hoću da vidim. Daj ovamo.
Zašto imaš slike Indijanki golih grudi?
Dobro. Objašnjenje je vrlo prosto.
Počeću da prodajem buter
a na krčage ću da stavljam sliku.
Nisam znao da je skvo gola.
Šta će ti slika nage Mašpi Indijanke na buteru?
Mašpi? To su Irokezi. Nisam divljak.
Šta to ima sa buterom?
Pogrešio sam, izvinite. - Šta to bi?
Izvinjavam se.
Britanci ne dolaze.
Ne dolaze. - Šta?
Pogrešio sam. Izvinjavam se. - Šta pričaš?
Ne idu ovamo.
Idu za Konkord. - Šta? Čemu onda panika?
Sjurio si se nizbrdo urlajući.
"Dolaze, dolaze!"
Tako mi je rečeno. - Ko ti je rekao da Britanci dolaze?
Neki tipovi. - Ko su oni?
Super su tipovi. "Čuo sam da Britanci dolaze."
Drugi reče da treba da obavestimo ljude.
Ponudio sam se da to učinim, da dam svoj doprinos.
"Dobro, hajde. Možeš ti to."
Tvoji poznanici rekoše da Britanci dolaze
a ti si se ponudio da to javiš svima redom?
Tako je bilo? - Da. A oni su sjajni tipovi.
Mogao si da dojuriš urlajući "Britanci možda dolaze".
Oni dolaze.
Samo ne dolaze ovde.
Reći ćeš im da su pogrešili? - Ne.
Zašto? - Zato što su sjajni tipovi.
Neću da im kažem, "Pogrešili ste. Britanci neće doći baš tamo".
Neće više hteti da se druže sa mnom.
Revire... - Molim?
Znaš li šta si mi uradio?
Žestoko si me usosio. Baš ti hvala.
Bravo, Revire. - Izvinjavam se,
ali ja ne upravljam vašim životom.
Dakle, Britanci ne dolaze.
Izvinjavam se svima. Pogrešio sam.
Britanci ne dolaze.
Smejurija.
Taj...
Taj Revir je totalna lujka.
Potpuno je lud.
Dakle, ispostavilo se da Britanci ne dolaze.
Zamisli!
Ne dolaze.
Da. I sve ovo...
Znaš već... Da.
Dakle, možemo da se raspakujemo
i nastavimo naš divan život.
Nego, šta je za večeru? Nadam se da je golub.
TEKSAS
Teksaška revolucija je pobuna američkih doseljenika
protiv meksičke vlade.
23. februara 1836. Dejvija Kroketa, Džejmsa Bouija
i mali garnizon od dvestotinak teksaških dobrovoljaca
opkolilo je dve to tri hiljade meksičkih vojnika
pod zapovedništvom generala Santa Ane
u Bici za Alamo.
Odbrana garnizona je pobijena.
Bili su deset puta slabiji
i nisu imali šanse da pobede.
Ako to zanemarimo,
možda je Alamo pao iz sasvim drugog razloga.
Prvo moramo da ojačamo istočni bedem.
Da, istočni bedem. Treba ga ojačati.
Jasno. Pukovnik Travis je naložio da svu municiju
prebacimo na glavni trg.
Travis? - Znam.
Misli da je veliki baja. - A mi sve radimo.
Oni po ceo dan sede i izdaju naređenja.
Ni prstom ne mrdnu.
Ne znam šta rade. - Ti sve radiš.
Vidi me samo! - Da te pitam.
Nema poljskog klozeta. Imate li zgodno mesto?
Imam mesto, ali nije sjajno.
Kod stabala pekana.
Prođem kaktuse.
Obično odem do ovog stabla. - Da, osmotrio sam ga.
Imaš mestašce? - Vrlo fino.
Gde? - Znaš...
Reci mi otprilike.
I ništa više ti neću reći. Ne zapitkuj.
Na severu je, negde kod...
Nećeš ga naći. - Severno od Pustare kaktusa?
Dosta sam rekao. Samo još ovo...
Boljeg mesta nema.
Stvarno? - Fantastično je.
Kod račvanja reke?
Tamo je trava bujnija. - Neću više da odam.
Nećeš da kažeš gde se istovaruješ?
Znaš moj stav, Dejvi. - Znam.
Nikad nećeš naći to mesto.
Nećeš mi reći gde je?
Neću ti reći gde je moje mesto za kakenje.
Nikad nećeš otkriti. - Smiri se, pobogu.
Ja kenjam ovde,
u šestom krugu Danteovog Pakla.
I ja...
Šta je? - Da te pitam.
Slobodno.
Shvatio sam da te nikad nisam video bez te kape.
Ove? Nikad me nisi video bez ove kape?
Nijednom. - Volim je, lepo mi stoji.
Znamo se devet meseci.
Da. - Nisi skinuo kapu.
Skinem je ja. - Stvarno?
Samo ti nisi video. Nekad je skinem noću.
Niko te nije video bez kape. Raspitao sam se.
Je li to krzno rakuna? - Da, rakuna.
Groznog strvinara.
Kako možeš da ga nosiš na glavi? - Po meni je dovitljiv.
Jede đubre. - Vidi ovako.
Kapa povezuje moju odevnu kombinaciju.
I onomad si u Rio Grandeu plivao sa tom kapom.
Da me sunce ne uhvati. - Dakle...
Čini se da nešto kriješ. - Ništa ja ne krijem.
Stvarno? - Ništa.
Ispričaću ti nešto. Upoznao sam ženu.
Imao sam šešir i ostavio sam utisak. Video sam je sutradan
ali nisam imao šešir.
Videla je ovo.
I strašno se razočarala.
Hoću da ti kažem
da je mislila da je obmanjujem jer sam imao šešir.
Insinuiraš nešto ružno. Ja sam otvorena knjiga.
Šta je ispod te kape, Dejvi? - Glava.
A šta je na glavi? - Kosa.
Hoću da vidim. - Ovo je moj izgled.
Jakna, rese. - Razumem.
Sa tri godine sam ubio medveda. Odatle jakna.
Mani me lagarije o ubijanju medveda sa tri godine.
Nije lagarija. - Nisi ubio medveda.
Jesam. - Molim te.
Ne verujem ti. -Imao sam tri i po godine. Zaokružio sam.
Aha. - Ali ubio sam medveda.
Sigurno je već bio mrtav.
Nije bio mrtav.
Umirao je.
Ne kažem da nije bilo iz samilosti,
samo kažem da sam ubio medveda.
Važi. "Ubio si medveda" i nisi ćelav.
Ispod ove kape je kosa.
Hajde da vidim kosu.
Hoćeš da vidiš? - Hoću.
Pazi, poznato je da sam brz. Šta?
Polako, Dejvi. - Rasporiću te
i od tebe napraviti novu kapu.
Polako, Dejvi.
Nisi ti ćelav.
Nisi ćelav.
Drago mi je da smo to razjasnili. - Gospodine, stiže meksička vojska.
Koliko ih je? - Dve hiljade, ako ne i više.
Dve hiljade.
A nas Teksašana je dve stotine. Desetostruko su jači.
Poruči pukovniku Travisu da ćemo se boriti do poslednjeg.
Razumem. - Strelci na zidove utvrde!
Šta? Šta mu reče?
Da ćemo se boriti do poslednjeg čoveka.
Tako mi se i učinilo. Misliš da je to pametno?
Tu smo. Moramo da branimo Alamo.
Ako ćemo svi izginuti,
čemu sve to?
Zašto da ne izbacimo belu zastavu
i odemo kućama?
Ispali bismo kukavice. - Koga zabole!
Treba da izginemo ovde, časno!
Idem sad među ljude da ih nadahnem.
Pali!
Izvinjavam se.
On je ćelav.
Ima ćelu.
Ozbiljno, pogledaj ga. Nema kosu.
Šta je to?
Gospode. Kroket je ćelav.
Kroket je ćelav. Kroket je ćelav!
Zato ne skida kapu.
Totalno je ćelav.
Ne mogu da napadnem.
Dejvi Kroket se bori kao zvečarka.
Nećemo pobediti ni sa 10.000 ljudi.
Ne znam šta da radim.
Generale! Čekajte!
Gospodine! Čekajte!
Alo, generale!
Generale Santa Ana. Gospodine! Čekajte!
Polako, vojniče. Šta je bilo?
Generale Santa Ana... On nema kosu.
Ko nema kosu? - Kroket.
Uvek nosi kapu od rakuna.
Zato što je ćelav!
Ćelav je? - Da.
Kroket je ćelav? - Kroket je ćelav!
Nijedan kosmati muškarac neće slediti ćelavog.
Nikad. Nema kosu. Nema ništa!
Nema ništa. Nije muško!
Ćelav muškarac je smejurija!
Ćelav muškarac je pajac!
Tako je, pajac!
Ćelav muškarac je ništarija. Dakle...
Napašćemo Alamo!
Verujete li da do 1920. godine
žene u Sjedinjenim Državama nisu imale pravo glasa?
Usvajanje 19. amandmana bila je kruna decenijske borbe
sufražetkinja poput Suzan B. Entoni.
Ona je 1869. godine sa Elizabet Kejdi Stanton
osnovala Nacionalno udruženje sufražetkinja.
Tražile su da žene glasaju,
da imaju imovinu i jednaka prava na obrazovanje.
Suzan B. Entoni su ismevali ženomrsci,
ali ona nije posustala u borbi za jednaka prava.
Suzan se zalagala da svako ima svoje mesto za stolom.
ROČESTER, NJUJORK 1884. DOM SUZAN B. ENTONI
Ali bilo je onih do kojih bolje da nikad nije sela.
Divno je što ste svi ovde za našim stolom.
Hvala vam što ste došli, to mi zaista mnogo znači.
Hvala vam, Suzan. - Hvala što ste nas pozvali.
Alberte. - Izgleda božanstveno.
Hvala što ste nas primili. - Hvala, Herberte.
Hvala ti, tetka Suzan. - Nema na čemu.
Veoma ste ljubazni.
Šta? - Zahvalila sam vam što ste došli.
Treba da uzvratite. - To je zanimljiva opaska.
Kad razmislite, nema potrebe da vam se zahvalim
jer me niste vi pozvali.
Pozvala me je vaša prelepa sestra Idit kojoj se udvaram.
Je li to prava reč? - Jeste.
Udvaram joj se. Ona me je pozvala.
Ovako ćemo, Suzi. - Suzan.
Ovako ćemo, Suzan.
Iako me je ona pozvala,
devet desetina moje zahvalnosti ide njoj.
Pazite sad.
Mnogo vam hvala što ste me pozvali.
Nema na čemu. - A vama ide jedna desetina.
Hvala vam. - Baš je bilo lepo.
Uzvraćeno je. - Sasvim.
Sad uživajmo u večeri. - Hvala.
Špargla u salati je iz Iditine bašte.
Vaše sestre? - Zaboga.
Hvala, Idit.
Božanstvena je. - Ume ona sa povrćem.
Volim da pomažem rast. - To svakako!
Vi ne jedete.
Nešto nije u redu? - Da...
Nisam gladan. Kasno sam ručao.
U koliko časova? - Šesnaest.
Molim? Zašto ste jeli u 16 č kad znate da idete na večeru?
Evo zašto. Bio sam gladan, a od gladi zanemoćam.
Istina, potpuno je zanemoćao.
Mogli ste nešto lagano poput krekera da prezalogajite.
To je i bio plan, Suzi. - Suzan.
To je i bio plan, Suzan. Ali ponestalo nam je krekera.
Svaka kuća ima zalihu krekera. - Imate li je vi?
Naravski. - Obično je i ja imam,
ali ovog puta nisam. Kako bez krekera nema užine,
napravio sam sendvič. - Sendvič?
Sa grilovanim lukom.
Obožava grilovani luk. - Isekao sam ga na četvrtine
misleći da pojedem jednu četvrtinu. Ali jedna se pretvorila u dve, pa tri...
Poznato mi je to. - Žao mi je.
Rekla bih da ste čovek sa malo samokontrole.
Slušajte me.
Sa svakim trenom koji prođe bez milovanja ove žene
iskazujem neverovatnu samokontrolu.
Dakle, nećete ni zalogaj da uzmete?
Nisam gladan. - Zašto ste onda došli?
Za početak, zato što biste mnogo propustili da nisam došao.
Uklapam li se ovde? - Apsolutno.
Videćete. Ovakva ličnost se ne sreće svaki dan.
Da znate. -Imam mnogo više da ponudim od pukog obedovanja.
Jesu li ostali zadovoljni? Emili? - Hrana je božanstvena.
Divna! - Hvala, Marta.
Slažem se. - Pogledajte viljuščicu.
Čemu uopšte služi? - To je viljuška za salatu.
Zašto je manja od viljuške kojom se jede glavno jelo?
Šta će nam tanjiri? Noževi?
A čaše? Zato što običaj tako nalaže.
Nekad se držimo običaja iako su besmisleni.
Upravo je to svrha pokreta. Stvari moraju da se menjaju.
Tako je! - Da.
Šta kažete na ovu teoriju?
Salata je vrlo zdrava i treba da se jede
velikom viljuškom jer više zahvata,
a glavno, nezdravije jelo treba da se jede malom viljuškom.
Jeste li videli kakvu sam izmenu uneo? -Novina.
Vrlo ste pametni.
Genijalno! - Jesam li?
Ima pravo.
A kad pogledate noževe, iste su veličine.
Identični su.
Dabome. Zar bi još nekom palo na pamet da zameni viljuške? Ne bi.
Vi ste maltene naučnik. - A nisam zvanično ni pozvan.
Od koga biste još čuli ovakve ideje?
Sigurno ne od ovih uštogljenih.
Meni to nikad ne bi sinulo.
Gospoda na koju pokazujete su poštovani i uvaženi građani.
Alfred je vlasnik najveće fabrike u zapadnom delu Njujorka.
Zapošljavamo preko 120 dece.
Da nazdravimo?
Idit? - Naravno.
Gde je vino?
Nazdravljamo vodom. - Ovo je voda?
Ja sam trezvenjak. - Uz vino bi se ljudi opustili.
Zagovornici smo umerenosti. - Tako je.
U našem pokretu koji zagovara umerenost... -Umerenost...
Smatramo da je alkohol zlo koje treba iskoreniti.
Živimo u skladu sa našim uverenjima.
Baš prštite od sreće.
I prštim od sreće! Divno se provodim.
Ali shvatate da niste fer?
Ako vi ne volite da plivate, ne može niko drugi?
Moja kuća, moja pravila. - Ali poslužićete porto posle večere?
Ništa od porta, Herberte. - A šeri?
Umerenost. U ovoj kući vlada mišljenje
da je alkohol zlo.
Vi to gledate u fabrici. - Veliki je problem.
Deca piju. - I mnogo plaču.
Da li ste za to da deca fabrički radnici piju?
Toliko ne volim decu da me je baš briga šta rade.
Suzan. - Da, draga?
Nismo se dotakli novotarije
koju ste nedavno uveli. Struje.
Lampe i lusteri su zaista predivni.
Meni se ne sviđa.
Više volim svetlost sveća
i uvek bih pre izabrao loj i vosak.
Ja verujem u napredak. - Tako je. A i bezbednija je.
Od voska i plamena? - Nego šta.
Kako se beše zovete? - Herbert.
Herbert. Dobro.
Da zapamtim,
za slučaj da se ne daj bože opet sretnemo,
jer se svakako nećemo sresti planirano.
Šta želite da kažete?
Da je struja najbolji izum svih vremena.
Moram da je nabavim. Ko je vaš električar?
Ne sećam se. - Ma nemoje mi reći?
Stvarno? Zaista se ne sećate?
Idit, treba mi tvoj savet u vezi sosova.
Pođi sa mnom do kuhinje. - Izvinite nas.
Kakva žena! - Molim vas.
Jeste li ikad videli takvu lepoticu? - Divna je.
Teško je poverovati da ih je ista majka rodila.
Sigurno je jedna usvojena. - Treba mi piće.
Je li? - I te kako.
Pravi ste lupež! - Lorense!
Šta ti bi da dovedeš ovog idiota?
Mnogo mi se sviđa. Gruba si prema njemu.
Nisam. Nešto nije u redu s njim.
Prepametan je. Genijalno se dosetio viljušaka.
Ma daj. Gori je od onog tvog cirkuzanta.
Rekla sam ti da ime Karla Gutača mačeva
ne uzimaš u usta. - Preterala sam.
Lorens je imao pravo.
Ja sam ga pozvala i treba meni da zahvali, a ne tebi.
Dobro. Potrudiću se da ga prihvatim
i budem tolerantna. Samo zato što te volim.
Hvala ti, Suzan. - Doći ćeš mi glave.
Za mog novog omiljenog gosta na večerinkama. -Šta to radite, pobogu?
Je li to alkohol? - Ne, šalitra.
Šalitra, đavola!
Smiruje moje seksualne nagone.
Inače ova sirotica ne bi dobro prošla.
Idit! - Izvini, Suzan.
Loše utičete na nju.
Nismo svi savršeni kao ti.
Ima isti efekat na žene. Shvatate kolika je privlačnost.
Dobro, idemo dalje.
Dosta mi je ovoga.
Suzan, jeste li spremni za izlazak pred Kongres?
Strašno sam uzbuđena.
Izložićemo im nacrt amandmana
kojim tražimo da se ženama da pravo glasa.
Tako je! - Da!
Bravo!
Jeste li je čuli?
Slušate li vi ovo? - Da.
Dobar štos. - Urnebesan.
Šta je toliko smešno? - Sigurno se šalite.
Ni najmanje.
Ceo život se borim za ovo. - Zaista tragičan dan.
Pa to je potpuno nelogično.
Žene ne treba da glasaju.
A zašto ne bi dobile to pravo?
Uskraćivanjem prava glasa vam činimo uslugu.
Bog je muškarce i žene stvorio jednakim.
Tako je! - Trebaju nam i jednaka prava.
Dabome! - Ma hajdete, Suzi.
Suzan. - Ma hajdete, Suzan.
Zašto žene ne bi imale pravo glasa?
Dabome. Zašto, Lorense?
Imam predstavu zbog čega.
Slušajte sad.
Na datu temu moj predlog je sledeći.
Smatram da ženama koje su vične da ulove muškarca
ne bi trebalo dati pravo glasa.
Prelepa žena poput Idit treba da sedi kod kuće,
kuva i brine o deci.
Ali ostalima,
koje apsolutno nemaju čime da privuku suprotan pol,
nadžak-babama, oštrokonđama, veštičarama, usedelicama,
treba dozvoliti da glasaju.
Dobar ustupak. - Ima logike.
A ko će odlučivati o tome? - Ja se rado prijavljujem.
Zašto baš vi? - Može svaki muškarac.
Koji ima dobar vid. - Na primer. Idit,
strašno mi je žao, draga moja, nemate pravo glasa.
Hvala vam. - Elenor, nemate ga ni vi.
Marta, oprostite se od glasanja. - Previše je lepa.
Klaro, strašno mi je žao.
A vi, Suzan...
Vi...
Dobijate pravo glasa. - A razlog je?
Pa, razlog je... Ma znate i sami.
Hvala vam na dozvoli, ali ne treba mi.
Elizabet Stanton i ja idemo sa nacrtom amandmana
i daće bog da većina muškaraca u Kongresu ne razmišlja kao vi, Lorense.
Primetio sam da provodite mnogo vremena sa tom Elizabet.
Vrlo smo bliske. Sarađujemo već godinama.
Da, vrlo ste bliske. - Pomogla mi je u pisanju nacrta.
Neko bi rekao da ste čak posebno bliske.
Lorense, mislim da je vreme da se polako pozdravite s nama.
Hajde da glasamo. - U redu.
Ko misli da je vreme da Lorens ide?
A, ne. Samo muškarci mogu da glasaju.
Oprosti mi na ovome, Idit.
Lorense, mislim da je krajnje vreme da se terate iz moje kuće.
Jeli ste pre dolaska, ne sviđaju vam se viljuške,
ne sviđa vam se hrana, pijete, i ne želite da imamo pravo glasa.
U ovoj kući žene imaju pravo glasa.
Tornjajte se! - Izbacujete me?
Tornjajte se!
U redu. Odlazim, Suzi.
Hajde, Idit. Idemo.
Žao mi je, Lorense.
Sestra mi je.
Tornjajte se više!
U redu.
Možda ćemo sad večerati u miru.
Nego... O, ne. Vraća se.
Još nešto, Suzan B. Entoni.
Mogu da pretpostavim na šta se to B odnosi.
I nabijem vas na viljuščicu!
Na ovu viljuščicu!
Napolje!
20. jula 1969. godine
Nil Armstrong i Edvin Baz Oldrin postali su prvi ljudi koji su stupili na Mesec.
Armstrong je prvi zakoračio
i izrekao čuvene reči, "Ovo je mali korak za čoveka,
ali veliki skok za čovečanstvo."
To je bilo najveće dostignuće na polju istraživanja,
posebno kad imate u vidu činjenicu
da su četiri dana proveli jezdeći svemirom u metalnoj kapsulici
kojom je upravljao Nasin računar
milion puta slabiji od vašeg pametnog telefona.
Nil i Baz su tokom puta bili u neprekidnom kontaktu
sa kontrolnim centrom u Hjustonu. Nedavno su objavljeni novi snimci
koji bacaju drugačije svetlo na njihovo putovanje.
Sad smo na visini od 6.400 m. Sve teče kako treba.
Hjustone, kako stojimo sa alarmom 12.02?
Sve deluje u redu, Nile. Na visini ste od 6.400 m.
Ovde je sve kako treba, Orle. - Primljeno.
Šta si kupio lansirnom timu za poklon?
Šta? Za poklon?
Šta pričaš? - Pokloniću im štapove za golf.
Kupio si lansirnom timu poklon? Ozbiljno?
Zašto? - Pa poslali su nas na Mesec.
Ništa im nisam kupio. - Ne mari.
Ne, sigurno misle da sam škrtica i nezahvalnik.
Siguran sam da ne misle. - Čudno je
da im samo ti daš poklon.
Pričaće o tome.
Ideš li nekome na večeru praznih ruku?
Da.
To nije lepo. - Zašto?
Ako moram negde da svratim kad pođem na večeru,
neću ni da idem.
Ne pozivaj me. - Nisam mislio ništa loše.
To je prosto lep gest.
Tako je, koji meni nikad ne padne na pamet.
Neko mora da mi kaže za svoj gest
da ga učinim i ja.
Ja se toga nikad ne setim. - To je mala pažnja.
Poklon za lansirni tim...
Visina 1.280 m.
Možete da sletite.
Primljeno. Slećemo, 1.200 m.
Ne bi te ubilo da mi kažeš. Zašto mi nisi rekao?
Daj im poklon kad se vratimo. - Molim?
Uzmi im nešto sa Meseca. Možda kamen.
Kamen? - Pa da.
Jesi blesav? Kamenje zadržavam.
Zadržaćeš sve kamenje sa Meseca?
Hoću. A poneću mnogo kamenja.
Mnogo.
Progutaćeš ih? - Poneo sam vreću za prljavo rublje.
Za kamenje? To baš i nije naučni pristup.
Kamenje ide u vreću. Kamenje je sa Meseca, bilmezu.
Nikad nije ispitano.
Zaradićemo milione na tom kamenju. Mućni malo.
Zaradićemo milione govorima.
Ne treba da poneseš gomilu kamenja za prodaju.
Bolje da ništa nisi pisnuo. - Izvinjavam se.
Nisam hteo da te naljutim. - Iritiraš me.
Izvini. - Zaboravićemo ovo.
Da kratko zastanemo.
Sletećemo na Mesec. Daj!
Sletećemo na Mesec! Sletećemo na Mesec!
Sletećemo na Mesec.
Primljeno, možete da sletite. Visina 910 m.
Primljeno. Spuštamo se, 910 m. - Imamo jasna očitavanja.
Približavate se. Zasad je sve u redu.
Uzgred, smislio sam dobru foru.
Izgovoriću je kad kročim na Mesec.
Šta? Ne razumem.
Biću prvi čovek na Mesecu.
Moram da kažem nešto dubokoumno, sa težinom.
I smislio sam šta. - Ko kaže da ćeš ti prvi kročiti?
Oni. - Ko su oni?
NASA. Lansirni tim.
Sad ćeš još ti prvi da kročiš na Mesec?
Meni niko to nije rekao. - Meni jeste.
Tebi nisu? - Nisu.
Nego, kako ti se čini...
"Ovo je mali korak za čoveka,
ali veliki skok za čovečanstvo."
Očajno.
Brate, baš je očajno. Užasno.
Šta? - Otrcano.
Ja bih smislio nešto mnogo bolje
od te njanjave "mali korak za čoveka" fraze.
Ti bi bolje? Da čujem, šta si smislio?
Smislio bih bolje i u snu. - Hajde onda, reci.
"Odnesi me na Mesec da plešem međ zvezdama."
To je iz pesme. - Koje pesme?
Pesme "Odnesi me na Mesec". - Ma nemoj?
Sinatrine. - Nikad čuo.
Nisi čuo pesmu ali znaš tekst?
Što ne skočiš na Mesec pevajući "Letnji vetar"?
"Odnesi me na Mesec..."
"Da vidim proleće na Jupiteru i Marsu."
Jao, da... Bestraga, imaš pravo. To je pesma.
Kad staneš na Mesec, reci
"Ako sam stigao ovde, stići ću svud."
Ili ću ovako. Uzeću kamen
i pretvaraću se da ga jedem.
"Brije." - Brije?
Da, kao bri. Sir.
Ukapirao sam. - Nemaš smisao za humor.
To je tvoja muka, nemaš smisao za humor.
Ja sipam viceve a ti ih nikad ne ukačiš.
Šta? -Trebalo je ja da kažem nešto.
Kreativan sam. - Plagirao si Sinatru.
Glumio sam u srednjoj školi. - Dobro.
Bio sam Robert Brauning u Baretovima iz Ulice Vimpol.
Bio sam božanstven.
To što si u srednjoj školi igrao u predstavi
ne znači da si kreativan.
Sutradan je školski list pisao o meni.
"Baz Oldrin je Robert Brauning." Ono "je" su naglasili.
Pamtiš li tekst? Da ga kažeš kad kročimo.
Orle, ovde Hjuston. Spuštate se.
Primljeno, slećemo.
Idemo istovremeno.
Skote jedan.
Sad mi je jasno zašto si im dao poklon.
Hteo si prvi da kročiš na Mesec.
Šta? - Mitom si došao do Meseca.
Ne, red je dati poklon.
Kladim se da lansirni tim nikad nije dobio poklon.
Niko dosad nije leteo na Mesec!
Gospode, stvarno si očajan. Jeziv si folirant.
Ja sam folirant? - Jesi.
Edvin nekakav "Baz".
Zvuči ti kul? Ti si Edvin Oldrin.
I ja bih nešto ubacio jer imaš isto slovo na kraju obe reči.
Baš mi je žao. - Smislio si ime
za desetogodišnjeg klinca. Baz!
Slušaj, bilmezu. Kad sam imao pet godina
nisam drugarima zvonio na vrata, nego sam samo vikao...
"Bazzz, bazzz, bazzz". I ime mi je ostalo.
Sve majke su bile oduševljene. "Došao je Baz".
Sumnjam da je to istina. - Misliš da izmišljam?
Mislim da lažeš kad zineš. - Ja lažem?
Da. Četiri puta si mi rekao da si spavao sa ćerkom Rokija Marćana.
I jesam. I bilo je divno.
Roki ne bi dozvolio da neki Baz priđe njegovoj ćerki.
Upoznao sam Rokija i mnogo sam mu se dopao.
Zato ne pričaj da ne bi dozvolio da spavam sa Lusi.
Dopao sam se i njemu i Lusi.
Dozvolio ti je da spavaš sa njegovom ćerkom? To baš...
Kakav si to naopak sporazum imao sa Rokijem Marćanom?
Orle, je li sve u redu?
Spuštamo se. Visina 200 m. - Orle, možete da sletite.
Slušaj, Nile.
Sumnjam da ti je NASA rekla da ćeš biti prvi na Mesecu.
Jeste. Ne lažem. - Nije.
Ti si lažov. - Ti si lažov.
Spustili ste se, Orle.
Ovde baza Tišine. Orao je sleteo.
- Orao je sleteo.
Orao je sleteo. - Orao...
Orao je sleteo. - Spustili smo se.
Da, sleteli smo.
Motori su ugašeni. Sve je u redu.
Sleteli smo.
Izlazak iz letelice savršeno se odvija.
Prekini! Upropastićeš sletanje na Mesec. Televizija prenosi.
Đubre lažljivo!
Vraćaj se unutra.
Ovo je mali korak za čoveka,
ali veliki skok za čovečanstvo.
Dolazi ovamo! Kurvin sine!
Sve ćeš upropastiti, Edvine.
Ja sam Baz!
Ti si drkadžija. - A ti škrtica.
Dao je lansirnom timu poklon! - Tebe ne trpe.
Zato nisu hteli da prvi kročiš.
Čankolizu!
Ostavi me!
Moje naočare! - Mrzim te!
Prevod: Jelena Đurašević