ŽIVOT, LARI I POTRAGA ZA NESREĆOM NEŠTO KAO ISTORIJA AMERIKE
4. JUL 1776. AMERIČKE DRŽAVE
Tomas Džeferson je 1803. za 15 miliona dolara
kupio Luizijanu od Napoleona i udvostručio teritoriju SAD
za vrlo lepih 18 dolara po kvadratnoj milji.
Predsednik Džeferson poslao je Luisa da istraži zapad
i zabeleži novu teritoriju.
Luis je na ekspediciju poveo
najboljeg prijatelja Vilijama Klarka.
Istraživanje 13.000 km trajaće godinama.
Ali pre polaska na slavno putovanje
trebalo je savladati najveću prepreku.
Luisovu ženu Mejvis.
Dušo! Ijao...
Mnogo si mi nedostajao.
Srećna sam što si došao kući.
Je li to novi šešir? -Jeste. Sašila sam ga.
Baš ti lepo stoji. Divan je. -Hvala ti.
Izvanredno šiješ.
Trudim se.
Možeš ti sve što dođe do tvojih ručica.
Mnogo si mi nedostajao. Stvarno si mi nedostajao.
Bio si odsutan,
a ovde se nakupilo posla.
Pre kiša treba iskopati rupe za poljske klozete.
Treba uštaviti kože koje lane nismo stigli.
Mnogo posla, zar ne? -Jeste.
Kako je bilo kod predsednika Džefersona?
Pogodi o čemu svi govore. -Novom pokolju Indijanaca?
Ne. O kupovini Luizijane.
To je velika stvar. -Ogromna.
Ispričaj mi sve. Šta je rekao?
Sad, znaš...
Blesavo je. Ali... -Šta?
Hoće da istražim... Oregonski put.
Molim? Ti? -Da, kupio je Luizijanu.
Trebaju mu mape i... -Mape?
Pa da. Hoće da zna šta je kupio.
Sad si stigao, i opet ideš?
Misliš da mi se ide? Želim da budem sa tobom,
da oderem lešine i uštavim kože.
Da ostavljam voće i kiselim krastavce.
Bio sam oran i spreman to da učinim.
Ideš sam? Sam ideš Oregonskim putem?
Ne, ne.
Ne... -Imaćeš društvo?
Klark... Klark će poći. Sa mnom.
Vilijam Klark? -Da, Vilijam.
Da, ide i Vilijam.
Tvoj najbolji prijatelj sa pecanja? -Džeferson traži.
Sigurno ne ja.
Klark samo kuka i zvoca, nikakav je penjač.
Ima čukljeve. -Je li?
Večito kuka kako ga boli stopalo, boli ga palac.
Trudio sam se da se izvučem.
Ne želim da idem da istražujem sa Klarkom.
Znači, predsednik traži da ucrtaš Oregonski put
sa najboljim pajtosom Vilijamom Klarkom?
Zamisli tu slučajnost.
Moj najbolji prijatelj...
Nisam ga ni pomenuo predsedniku Džefersonu,
a on reče da Klark ide sa mnom.
Ne zna da smo prijatelji.
Izvini. Ko li je sad?
Vilijame! -Zdravo!
Baš si me iznenadio.
Čujem da si se vratio. -Jeste.
Vidi, dušo. -Vilijam Klark.
Baš smo pričali o tebi.
Istina. -Kako je Abigejl?
Dobro je. -Baš mi je milo.
Kako tvoji čukljevi?
Moji šta? -Čukljevi.
Tvoji čukljevi. -A, čukljevi.
Bolni čukljevi. -Da.
Čukljevi su dobro. -Je li?
Previjaš koru vrbe?
Koru vrbe?
Da. Žvaće se kora vrbe.
Ne, treba njom da istrljaš čukljeve.
Da, žvakao sam i utrljavao i palac se ispravio.
Žvakao si i utrljavao? -Da.
Čudo. -Da, desilo se čudo.
Onda dobro. Ostaviću vas da se ispričate.
Ja imam posla.
Da, ima posla. -Mnogo je to rublja za jednu osobu.
Jesi li joj rekao? -Jesam.
Mirno je prihvatila? -Nije.
Nije? -Nimalo.
Ti si rekao Abigejl? -Jesam.
Šta je rekla? -Ništa lepo.
Ali slušaj...
Moramo da pođemo. -Moramo.
Bez imalo sumnje. Idemo.
Idemo!
Ponesi pecaljku. -Nego.
Odlično. -Imam i mamce i udice.
Imaš i mrežu? -Ne, mrežu nemam.
Koristiću šešir. -Šta?
Moj šešir. -Odlično.
Idemo na put da uživamo.
Nego. -Da pecamo.
Dabome. -I to je sve.
Moramo malo i da istražujemo.
Da... -Dabome.
Šta to znači?
Doći ćemo negde gde nikad nismo bili
pa ćemo da pogledamo okolo.
To možemo. -Pa da, lako je.
Nije teško. -Lako je.
Bio si u Vašingtonu.
Kakav je Džeferson?
Magarac. -Stvarno?
Da. -Čudan je čovek.
Večito trči u Francusku. -Da.
Šta radi tamo?
Možemo li da vodimo skvo?
Ne smeš više to da kažeš.
To smeju samo oni. -Je li?
Mi ne. -A tipi?
Mislim da to može. -A vampum?
To je nedefinisano. -Pa dobro.
Biće to ludo putovanje. -Ludo!
Veliko! -Šta će biti veliko?
Veliko... Veliki je teret...
Dabome. -Ostaviti porodice
i krenuti u tu ludost.
Da. -Ne ide nam se.
Ali imamo obavezu prema predsedniku.
I čoveku. -Da, čoveku.
Imate dužnost prema zemlji. -Tako je.
Znaš šta? Treba da se spakuješ.
Treba. -Ne, ne.
Imam par pitanja.
Vilijame, predsednik je tražio da pođeš na ekspediciju.
Jeste. -Upoznao si predsednika?
Jesam. -Kakav je?
Magarac.
Jesi li dosad istraživao? -Istražuješ od kad se rodiš.
Kad god odem negde gde nisam bio, istražujem.
Istražuješ? -Da.
On istražuje od kad je izašao iz majčine utrobe.
Posmatram. -Pogledaj mu oči.
Vidi kako su raširene.
On je čovek raširenih očiju. Neograničeno ljubopitljiv.
Dok se već time bavite, verujem da ćete i pecati.
Da. -Da preživimo.
Dabome. -Aha.
Ne iz zabave. -Ne, ne.
Nećemo pecati iz zabave.
Nego da jedemo.
Koliko će sve to trajati?
Neće dugo. -Par godina.
Čekaj. Par godina? Par godina? -Ne.
Nema on pojma šta priča.
Kažeš da će ta Klarkova i Luisova ekspedicija
potrajati par godina? -Šta?
Ne Klarkova i Luisova već Luisova i Klarkova.
Ne, Klark pa Luis. Po abecednom redu. -Molim te.
Luis i Klark. I tačka.
Ali zanimljivo je kad se držiš abecednog reda.
Jeste.
Gledaj ti abecedni red, ne znači da je to i zanimljivo.
Kao šunka i jaja. -Dabome.
Jaja su po abecedi prva,
ali mnogo lepše zvuči kad kažeš šunka i jaja.
Ukus je isti, bila prva šunka ili jaja.
Nas niko neće jesti, Klark. -Mene nešto izjeda.
Ide li još neko na taj put sa vama?
Ne, ne. -Ne.
Dve cure Indijanke. -Cure?
Idu Indijanke? -Ali matore su.
Matore indijanske cure? -Da, matore.
Matore, nemoćne. -Da.
Nemoćne? -Da.
Kvrgave. -Kvrgave?
Stanite. Zašto sa vama idu i dve skvo?
Ne smeš da kažeš skvo.
Ne smem? Dobro. -Ne.
Šta će one da rade?
One će da vode. -Upućivaće nas.
Dabome. Ko zna bolje od dve stare Indijanke?
Istina. -Dobro kažeš.
I hoće da ih sklone iz rezervata. Neprivlačne su.
Ne žele ih. -Neprivlačne?
Znaš šta? -Kopka me.
Moraš da se spakuješ.
Da, odeća mi je na žici.
Aha, dobro. Moraš da ideš.
Evo me odmah.
Veruješ li? -Veruješ li?
Sve je poverovala. -Sve.
Sve. -I čukljeve.
Šta je čukalj? -Čukljevi.
Nemam čukalj. -A žvakanje i utrljavanje?
Vidi, pođi ti sad sa mnom da popričaš sa Abigejl
da se ovako izvučem. -Dobro.
Odlično. -Naravno.
Idemo do mene. -Dobro.
Kuda? -Kuda ćeš ti?
Idem kući. -Kuća ti je ovamo.
Nije. Ovamo je, niz put.
Niz ovaj put.
Siguran si?
Mislim da jesam.
Gde mi je pamet! Mislio sam... -Mislio sam...
MI NAROD
U našoj demokratiji kandidat može da postane predsednik
čak i ako nema najveći broj glasova.
Čudno, zar ne?
Iz neobjašnjivih razloga
Oci osnivači su u Ustav uneli Kolegijum izbornika
koji nije fakultet, što zbunjuje.
Nije čak ni mesto već postupak.
Svaka država ima izbornike prema broju stanovnika.
Zbog ovog čudnog postupka, pet puta u istoriji SAD
kandidat sa najviše glasova izgubio je izbore.
Demokratski kandidat Samjuel Dž. Tilden
kandidovao se 1876. protiv republikanca Hejza.
U veče izbora, plahoviti Tilden čekao je rezultate u hotelu.
Ovo je briljantno. -Hvala vam.
Divan govor pobednika. Hvala vam.
Hvala vama, guverneru. -Ovo recimo...
"Od obala Hadsona do valovitih brda do severa zemlje
vaše glasove su čuli." -Vaše glasove su čuli.
Nadam se da ću ovo pročitati. -Hvala vam.
Mislim da Siberna postavim za ministra finansija. -Dobro.
Kolmana za državnog sekretara. -Kreativno.
Neiskusan je u spoljnim poslovima, ali...
Možete da ga vodite. -Tako je.
Znate šta još mislim?
Vi ćete biti prvi crnac član kabineta.
Ministar pošta. Vi, gospodine. -Ne znam šta da kažem.
Divno. -Vi, gospodine.
Pokazaću se. -Pokazaćete se! Božanstveno.
Sad, što se tiče selidbe u Belu kuću.
Prvo treba promeniti madrace.
Neću da spavam na Grantovom odvratnom...
On pije i puši u krevetu. -Da.
Verujem da će to sami uraditi.
Staviće novi madrac? -Naravno.
Ne znamo mi to. Znate šta će?
Samo će ga okrenuti.
To je sto godina gadosti.
Uzećemo novu posteljinu. Ko to plaća?
Ja? -Poreski obveznici.
A samu selidbu?
Imamo ljude za to.
Ko će da časti te ljude? -Ko će da časti?
Koliko ih treba častiti?
Ako nemaš sitno moraš im dati dolar.
Nećemo im dati dolar.
Bela kuća pripada narodu. Dakle, narod plaća.
Ja ne plaćam ništa? -Ama baš ništa.
E to mi se dopada.
Guverneru, stigli su rezultati izbora.
Glasalo je 82 posto stanovnika, skoro cela zemlja.
Veći broj glasova, 250.000, dobio je
guverner Tilden.
Ali...
-Da zapalimo cigare.
Nađite šibice. -To nije sve.
Kako reče? -Šta?
Kolegijum izbornika je glasao...
Tilden ima 184,
Hejz 185 glasova.
Šta reče? -Šta?
Pobedio je Hejz. -Molim?
On je predsednik.
Vi ste izgubili. -Ne, ne! Ja sam pobedio! Ja!
Imam više glasova. Šta je taj prokleti kolegijum?
Kakve su to budalaštine?
Tako stoji u Ustavu. -Ne, ne! To nije pošteno!
Ja sam pobedio! Kakva je ovo zemlja?
To je demokratija. -Ne, ovo nije demokratija!
Imam više glasove! Ko je izmislio taj kolegijum?
Jebeni Oci osnivači? Kakvi idioti!
Raspalio bih u njušku onog kretena Medisona!
Pobeđuje onaj sa najviše glasova!
Isuse! -Guverneru, smirite se.
Koje su nas države zajebale? -Luizijana, J. Karolina i Florida.
Florida? Te drkadžije!
Je li sve u redu? -Šta vi hoćete?
Marš odavde! Odlazi, čankolizu!
Zašto imamo Kolegijum izbornika?
Zato što republikanci neće da usvoje amandman.
Znaju da će izgubiti na svim izborima!
Drkadžije!
Ovo je jedino nadmetanje u svetu gde gubiš ako pobediš!
Izgubiš! Izgubiš!
Nije pošteno.
Nema logike.
Treba da poradimo na govoru poraženog.
Ne, guverneru! -Guverneru!
Ne, čekajte!
Nemojte, guverneru! -Gospodine!
Nemojte, guverneru! -Ja sam predsednik!
Ja! -Nemojte da se ubijete!
Nije vredno. -Pobedio sam! Ja sam predsednik!
NJUJORŠKA BERZA
Velika kriza počela je padom berze u oktobru 1929. godine.
Akcije su za deset nedelja prepolovile vrednost i odnele milijarde dolara.
Ljudi su ostali bez posla, ušteđevine i doma.
Finansijski krah i nezaposlenost doveli su do opšteg očajanja
i samoubistava je bilo mnogo.
Ispred narodnih kuhinja protezali su se dugi redovi.
Ljudi su bili zahvalni na svakoj milostinji.
Barem je to bila većina.
BESPLATNO ZA NEZAPOSLENE
Vanredno izdanje! Huver kaže da je ovo Kulidžova kriza!
Pročitajte! Huver kaže da je Kulidž kriv za krizu!
Zašto je danas zastoj? -Pročitajte!
Pogledaj. Red se oteže u nedogled.
Suludo. -Da ne veruješ.
Užasno.
Ralfe! Kako si? Dugo se nismo videli.
Prijatelju? -Imaš cigaretu?
Šta radiš?
Ćaskam sa prijateljem.
Molim te. Jedva da se znate.
Igrali smo bejzbol. -Niste drugovi. Lažeš.
Ubacuješ se na priču.
Ne možeš tako. -Ne znam šta ti je to.
Pretvaraš se da nekoga znaš
da se ubaciš u red. -Odrasli smo zajedno.
Može da se ubaci samo najuža porodica,
čak i rođaci otpadaju.
Ko je tebe postavio za ministra?
Moj otac, a on je umro. Sad sam ja novi ministar.
Tvoj otac je bio seronja, a i ti si.
Za ovo bih te pre 20 godina prebio.
Jasno. Srećno ti bilo sa supom. -Idi na začelje!
Ne bih ga prebio.
Nikoga ne bih prebio, ali lepo je reći.
Jeste lepo to reći.
Bilo bi lepo to reći i dokazati na delu.
Mogu da zamislim. Ozbiljno.
Uzgred, jesi li čuo za Stjua Mekija?
Ubio se. Skočio je s mosta.
Gospode! Dobro sam ga znao. -Ostavio je pismo.
Pozdravio se sa svima, ženom, porodicom, bliskim prijateljima.
Martijem, Bobom, Melom, Džefom Salsidom.
Je li...
Je li pomenuo mene?
Mislim da nije.
Nije me pomenuo? -Ne, nije.
Znao sam ga bolje od Džefa. Zašto li me nije pomenuo?
Prošle nedelje smo čekali u redu za hleb.
Imali smo poverenje jedan u drugog. Poverio sam mu se
kako sam se izvukao da ne odem u Veliki rat.
Stvarno? -Pravio sam se da sam lud.
Ozbiljno? -Da.
Otišao sam pred komisiju.
"Ovo je... Pet godina nisam izašao iz kuće.
Prvi put nemam sa kim da se svađam." Pa da.
Nisam znao da ne primaju imbecile.
Uzgred, neka to ostane među nama.
Ja sam se izvukao tvrdnjom da sam homoseksualac.
Pametno. -Ali nisam homoseksualac.
To se podrazumeva. -Zašto si onda rekao?
Samo kažem...
Ako se podrazumeva nema potrebe reći.
Nekad se podrazumeva
ali moraš to i da kažeš da drugi ne bi pričali.
Jasno. -Nemoj nikome da kažeš.
Da si tako izbegao vojsku.
Neću.
I to se podrazumeva? -Opet.
Ovo je druga stvar.
Razumeš me? -Naravno.
Krećite se.
Zašto mene nije pomenuo u oproštajnom pismu?
Jesam li ga možda nečim uvredio?
Jesi li mu rekao nešto?
Sad... Pohvalio sam njegov džak za krompir.
Šta? -Pa da.
Imao ga je na sebi i lepo mu je stajao.
U poređenju sa drugim džakovima ovaj je bio vrlo lep.
"To je džak za krompir!", rekao sam.
I da je lep? -Mnogi ne mogu da ga iznesu.
Njemu je baš lepo stajao.
Niko ne nosi džak lepote radi. Bilo ga je sramota.
Pitao sam ga gde je kupio taj džak
ako i meni zatreba.
To je bio kompliment! Pogledaj njega.
Ti bi to nosio? Ne.
Pogledaj ovog. Užasno. Grozno mu stoji.
Znaš, ima groznih džakova za krompir
a ima i lepih. Njegov je bio naročito lep.
"Privlačan džak za krompir"?
U poređenju sa drugima. Samo to kažem.
Kako god, to nije razlog da me ne pomene u pismu.
Nije pošteno. -Sledeći! Izvolite.
Hvala.
-Pre svega, hvala za supu.
Nema na čemu. -Mogu li nešto da predložim?
Hajde. -Blanjava je.
Supa je dobra. -Fali joj soli.
Nema soli. -Uopšte?
Ne solimo supu. -Obično u supi uvek ima soli.
Ko prosi ne može da bira. -Ja sam izbirljiv prosjak.
Hoćeš da vratiš supu? Uzeće je drugi.
Ne, poješću je.
U redu. -Ne zastajkujte.
Ti imaš hleb? Ja ga nisam dobio.
Hleb, hleb, hleb! Svi imaju hleb.
Znaš li većeg baksuza od mene? -Stjua Makija.
Idem po hleb. -Sledeći!
Nisam dobio hleb. -Hej!
Šta radiš to?
Ne, došao sam po hleb.
Stani u red.
Već sam bio u redu. -Dobio si hleb.
Nisam. -Skote vaćaroški!
Upadaš u red. -Ne.
I to na priču. Idi na začelje.
Ne moram u red zbog hleba.
Idi na kraj reda. -Na kraj reda!
Začepite! Začepite.
Samo nerviraš! Idi na začelje. -Već sam bio u redu.
Idite bestraga! Crknite, pogane protuve!
Sve bih vas prebio pre 20 godina.
Sedi dole! -Ali pre 20 godina, sad ne mogu.
Pre 20 godina sam mogao.
Sedi ili se čisti. -Da, pre 20 godina.
Nisi uzeo hleb? -Ne.
Čekaj. Je li ono Stjuova udovica u redu?
Da, Glorija. Tuga jedna.
Pitaću je za pismo. -Nije ti pametno.
Odmah se vraćam. -Sledeći!
Glorija.
Zdravo. -Zdravo.
Čuo sam za Stjua. Mnogo mi je žao. -Hvala ti.
Jesi li slutila da će se to desiti?
Uopšte.
Je li ti rekao da je deprimiran?
Ne, bio je srećan. Baš je kupio novi džak za krompir.
Dao sam mu silne komplimente za taj džak.
Divno mu je stajao.
Pogledaj samo druge džakove. Užas živi.
Njegov džak je bio mnogo bolji. -To me podseća na njega.
Drugi džakovi? -Da.
Misliš na njega kad jedeš krompir?
Pomalo sam mu i zavideo.
Ako mi zatreba džak za krompir, kupio bih isti.
Imaš li još taj džak?
Skočio je u džaku.
Nemamo ga više.
Zašto je skočio u najboljem džaku?
Nikad nećemo znati. -Stju... Bili smo vrlo bliski.
Je li me pominjao? -Nije.
Uopšte? -Rekao je da ponekad popričate.
Rekao mi je da si izbegao odlazak u rat
pretvarajući se da si imbecil.
To je intimno. Nije smeo da ti kaže.
Razgovarali smo, bili smo u braku.
Niste baš mnogo razgovarali. Nije ti rekao zašto se ubio.
Samo kažem. Reče da ste sve delili,
ali to ti nije poverio.
Želim da se sećam samo lepih vremena.
Je li loše mislio o meni jer sam se pretvarao da sam imbecil?
Zašto me to pitaš? -Ostavio je oproštajno pismo,
dugo i opširno.
Pismo.
Pomenuo je mnoge.
Mnoge ljude. -Ali ne i mene.
Ne, nije te pomenuo.
Pitam se zašto ovakvog čoveka nije pomenuo u pismu?
Zašto mariš? -Zato što nije pošteno.
Moj muž se ubio bacivši se s mosta,
ali nije pošteno što te nije pomenuo u pismu?
Jasno ti je da me je time povredio.
Baš mi te je žao. -Hvala ti.
Ma dobro, vreme teče kao voda ispod mosta.
Gospode! -Da, dobro...
Zaboravi vodu. I vodu i mostove.
Neka to ostane za nama.
Teško je misliti o tome. -Verujem.
Mnogo sam tužna. -Mnogo mi je žao.
Hvala ti. -Jesi li dobro?
Ne, nisam. Nikad nisam bila ovako tužna.
S mukom čuvam pribranost. -Predložiću ti nešto.
U centru ima narodna kuhinja.
Mnogo je bolja i redovi su manji.
Imaju odličnu kafu.
Hajdemo tamo na kafu. -Molim?
Hajde. Sešćemo i malo se nasmejati.
Ti i ja? -Da.
Lari... U žalosti sam. -Da, naravno. Samo ti žali.
Ne bih pomislio da te sprečavam da tuguješ.
Ali i ucveljeni moraju da jedu i piju.
Rade isto što i drugi,
ali nekako laganije i natmurenije.
Ožalošćeni su obični ljudi
samo nisu živahnog koraka.
Šetao sam sa ožalošćenima. Teško je.
Posle deset minuta hoda
kaska 50 metara iza mene.
"Hajde, ožalošćeni, drži korak! Požuri, ožalošćeni."
Onima koji nisu ožalošćeni dao bih samo jedan savet.
Ne idi u šetnju sa ožalošćenim, pokajaćeš se.
Moramo da razjasnimo nešto, Lari.
Da nisam u žalosti... -Dobro.
Da nisam u crnini i da sam sama,
a ti poslednji muškarac na planeti,
ne bih sa tobom pošla u šetnju, na piće ili kafu.
Dobro. -Ništa.
Dobro, razumem. Šanse su pola-pola.
Baciš novčić i dobiješ kafu. Ne dobiješ...
Ućuti, Lari. I stani na kraj jebenog reda.
U redu.
Vidi! Uzmi, molim te, parče hleba više.
Nisam ga dobio. -Na kraj reda! Ne ubacuj se.
Bio sam na kraju reda.
Vraćaj se u red. -Bio sam u redu.
Pogledajte ga! Opet on! -Prokletnik.
Bio sam na začelju! -Samo gleda da se ubaci!
Vraćaj se u red!
Stani u red. -Nisu mi dali hleb!
Džordž Vašington je bio na kraju drugog mandata.
Ustav je dozvoljavao neograničen broj mandata,
Vašington je smatrao da je za zemlju bolje da se povuče
i sugrađanima pokaže
da on želi demokratiju a ne moć.
Upozorio je i na razvoj političkih frakcija.
Ako ljudi glasaju
u skladu sa partijskim, a ne interesima nacije,
doći će do osvetoljubivosti. Onda će isplivati
lukavi, ambiciozni i neprincipijelni i prigrabiti vlast.
Samo što to ne može da se desi.
Sugrađani,
danas vam kao vaš predsednik
saopštavam da se neću kandidovati i treći put.
Šta?
Potrebni ste zemlji! -Ne.
Ako želimo da osiguramo uspeh naše mlade demokratije,
smatram da nijedan čovek ne sme da bude predsednik više od dva puta.
Nadam se da će budući predsednici slediti moj primer.
Šta ako neki budući predsednik ne sledi vaš primer,
pa se kandiduje i treći put? -Da. Šta onda?
I za to ima leka.
Kongres može da donese zakon koji to zabranjuje.
Pametno.
Šta ako je predsednik kreten, narcisoidan drkadžija,
koji ne poštuje Ustav?
Da!
Da. -Šta ćemo onda?
Razumem vaš žar, gospodine, ali ipak pripazite na rečnik.
Izvinjavam se, predsedniče.
Nakostrešio sam se.
Razumem. Budite uvereni, čak i da taj budući predsednik
pogazi Ustav, Kongres Sjedinjenih Država
i Vrhovni sud neće to dozvoliti.
Tako je.
Šta ako u Vrhovnom sudu sede samo čankolizi
a u Kongresu sisice
koji više brinu za stranku nego za zemlju?
Ne mogu da zamislim da takvi postoje.
Ipak, da dodatno osiguram uspeh ovog slavnog eksperimenta,
predlažem da posle svakog izbora za predsednika
bude mirna predaja vlasti... -Da, da.
Poraženi će prihvatiti rezultate izbora
i svim silama podržati pobednika.
Tako i treba.
Ko ne prizna rezultate slobodnih i poštenih izbora mora da je sociopata.
Ludak!
Takav može da organizuje pobunu
umesto da prizna da je izgubio.
Kakav drkadžija! -Bitanga!
Iskoristiće položaj da se on i porodica obogate.
Ne, ne.
Može da pošalje vojsku u američke gradove
da teroriše pa i da ubija Amerikance,
sve samo da sakrije činjenicu da se druži sa pedofilom!
Može da napadne fakultete i slobodnu štampu
da ućutka sve koji ga kritikuju.
Ma hajdete! To se nikad neće dogoditi. -Mislite vi.
Kažete da bi se predsednik bavio takvim stvarima
da pobije tvrdnje onih koji mu se podsmevaju,
kao veliko dete?
Veliko dete.
Nema šanse.
Kakav bi izabrani predsednik učinio tako nešto?
Nesiguran i lažljiv kreten koji čak i u golfu vara.
U golfu! -To je bolesno!
Odvratno. -Šta je golf?
Igra nastala u Škotskoj. Vrlo je zabavna.
Kakav bi čovek varao u tom golfu?
Kreten! -Bolesnik!
Rekoh li da mu je pedofil najbolji drugar?
Građani, smirite se. Govori hipotetički.
U stvarnosti, čovek tako slabog karaktera
ne bi bio izabran za predsednika.
Samo iznosim teorije, g. predsedniče.
Šta ako je on do srži iskvaren prevarant,
patološki lažov koji koristi tuđe predrasude?
Hoćete da kažete da naše izborno telo čine gluperde
koje takva bitanga može da obrlati?
Da, g. predsedniče! Upravo to govorim.
Ako su glasali za njega, vole ga. Onda je to volja naroda.
To je glupost.
To je demokratija!
Glasanje za takvog kretena je kraj demokratije!
Vi ste kreten! -Vi ste kreten!
I vi i vi! -Ne, vi ste!
Umukni, gaduro!
Građani, molim vas!
Prekinite! Ovo je ludost!
Građani!
Ti si drkadžija!
Ljudi! Građani, prekinite! -Građanski rat.
Preklinjem vas. Kumim vas, ovo je suludo! Građani!
Najebali smo.
U SEĆANJE NA ROBA RAJNERA
Prevod: Jelena Đurašević