Življenje, Larry in iskanje nesreče Nekakšna zgodovina Amerike
4. JULIJ 1776 DRŽAVE AMERIKE
Leta 1803 je Thomas Jefferson od Napoleona odkupil Louisiano
za 15 milijonov dolarjev ter tako podvojil velikost Združenih držav
po zelo ugodni ceni 18 dolarjev za kvadratno miljo.
Predsednik Jefferson je Meriwetherju Lewisu zaupal odpravo proti zahodu,
da razišče in popiše to novo ozemlje.
Lewis je za sovodjo izbral svojega najboljšega prijatelja Williama Clarka.
Pot, dolga približno 13.000 kilometrov, naj bi trajala več let,
vendar so morali že pred začetkom slavnega pohoda
premagati največjo oviro,
Lewisovo ženo Mavis.
Ljubček! O, moj bog.
Strašansko sem te pogrešala. Kako sem vesela, da si doma.
Imaš nov klobuček? -Ja. Naredila sem ga, ko te ni bilo.
Zelo ti pristaja. Odlično delo. -Hvala.
Prav sijajno. Zares si dobra šivilja.
Trudim se. -Narediš lahko, česarkoli se lotiš.
Tako zelo sem te pogrešala. Vedno te pogrešam.
Vem, da si bil odsoten, ampak nabralo se je veliko dela.
Izkopati morava jame za latrine, preden pride deževje.
In treba je postrojiti še kože, ki jih lani nisva uspela.
Marička, koliko dela. -Ja.
Kako je bilo na sestanku s predsednikom Jeffersonom?
Ugani, o čem vsi govorijo. -O novem pokolu Indijancev?
Ne. O nakupu Louisiane.
To je resnično velika reč. -Gromozanska.
Povej mi o sestanku. Kaj je rekel?
Torej, res je ...
Res je noro, ampak ... -Kaj?
Hoče, da raziščem Oregonsko pot.
Kaj? Ti? -Zaradi nakupa Louisiane, ja.
Hoče zemljevide in ... -Zemljevide?
Ja, vedeti hoče, kaj je kupil.
Ravno si prišel domov in boš spet odšel?
Saj vem. Misliš, da to hočem? Rad bi bil tukaj s tabo.
Rad bi odiral trupla, strojil kože.
Rad bi vlagal sadje, kisal kumarice.
Pripravljen sem bil, da vse to naredim.
Greš sam? Boš šel sam na Oregansko pot?
Ne, ne.
Ne. -Boš imel družbo?
Clark bo ... Clark gre ... Clark gre z mano.
William Clark? -Ja, ja. William. William gre.
Tvoj najboljši prijatelj in ribiški kamerad?
Jefferson tako hoče. Misliš, da si jaz to želim?
Ves čas nekaj stoka, se pritožuje. Slab je na vzponih.
Izbočen nožni palec ima
in se ves čas samo pritožuje, da ga boli noga, prsti.
Vse sem dal od sebe, da bi se temu izognil.
Nočem raziskovati s Clarkom.
Predsednik ti je naročil, da narediš zemljevid Oregonske poti
skupaj z najboljšim prijateljem, Williamom Clarkom?
To je res eno hudo naključje.
Najboljša prijatelja sva
in ne da bi ga kdaj omenil predsedniku Jeffersonu,
hoče, da gre z mano. Sploh ne ve, da sva prijatelja.
Se opravičujem. Le kdo neki je?
Živjo, William. -Živjo.
Kakšno presenečenje. -Clark.
Slišal sem, da si se vrnil. -Ja.
Ljubica, poglej. -William Clark.
Ravno sva govorila o tebi.
Ja. -Kako je Abigail?
Dobro je. -No, lepo.
Pa tvoj izbočen palec?
Prosim? -Izbočen palec.
Tvoj izbočen palec. -Aja, izobčen palec.
Težava z palcem. -Ja, v redu je.
V redu je? -Vrbovo lubje pomaga, ne?
Vrbovo lubje, ja. Žvečil sem ga.
Ne, z njim moraš podrgniti izboklino. -Tudi to naredim.
Podrgnem in žvečim in palec se je kar poravnal.
Podrgneš in žvečiš? -Ja.
Pravi čudež. -Čudež, ja.
Dobro. Pustila vaju bom, da malo poklepetata.
Hišna dela me čakajo.
Hišna dela. -Veliko perila za enega.
Si ji povedal? -Ja, sem.
Je dobro sprejela? -Ne, sploh ne.
Si ti povedal Abigail? -Ja, sem.
Kaj je rekla? -Ni dobro sprejela. Ampak, daj no.
Morava iti. -Morava.
O tem sploh ni dvoma. Šla bova.
Ja. -Šla bova.
Vzemi ribiško palico. -Seveda. Imam vse mogoče vabe.
Kaj pa mrežo? Jo imaš? -Ne, nimam.
Uporabil bom klobuk. -Odlično.
Torej se bova na izletu samo zabavala.
Zabavala. -Lovila ribe.
Lovila ribe. -In nič drugega, ne?
Malo bova tudi raziskovala.
Ja. -Ja.
Kaj pa to vključuje?
Najbrž to, da greš nekam, kjer še nisi bil, in se malo razgledaš.
To bova že zmogla. Sploh ni težko. -Z lahkoto bova.
Šel si k Washingtonu. Bil si pri Jeffersonu. Kakšen je?
Pizdun je. -Res?
Ja. -Malo je čuden.
Vedno leta v Francijo. -Ja.
Kaj pa dela v Franciji?
Kaj pa midva? Lahko pripeljeva kakšno skvo?
Tega se ne sme več reči.
Samo oni lahko rečejo "skvo". -Oni lahko.
Mi pa ne smemo. -Tipi?
Mislim, da tipi ni sporen. -Kaj pa vampum?
To še ni najbolj jasno. -Saj vseeno.
Ta izlet bo super. -Res super.
Res super. -Kaj bo res super?
Super hudo breme, da bova morala zapustiti družino
in oditi na to noro pot.
Ja. -Nočeva iti.
Ampak odgovornost, ki jo imava do predsednika ...
Do predsednika, rojakov ...
Služenja domovini. -Služenja domovini, tako je.
Veš, kaj? Spakirati moraš, ne?
Res je. -Ne, ne. Samo nekaj vprašanj imam.
William, predsednik Jefferson te je torej izbral za to odpravo.
Res je. -Si ga že srečal?
Ja, ja. -Kakšen pa je?
Pizdun je.
Si že kdaj raziskoval? -Raziskovalec si že, če si živ.
Kamorkoli grem, kjer še nisem bil, raziskujem.
Raziskuješ? -Ja.
Raziskuje že, odkar je prišel iz maternice.
Opazujem. -Poglej njegove oči.
Ja. -Poglej te radovedne oči.
Radoveden fant je. Neizmerno ga zanima vse okoli njega.
In medtem ko bosta to počela, bosta najbrž tudi lovila ribe.
Za preživetje. -Aha, za preživetje.
Ne za zabavo. Ne bova ribarila za zabavo.
Sploh ne. -Samo za hrano.
Kako dolgo bo ta izlet trajal?
Ne tako zelo dolgo. -Kakšno leto.
Kakšno leto? Kakšno leto? -Ne.
Saj ne ve, kaj govori.
Ta odprava Clark in Lewis naj bi trajala kakšno leto?
Ne Clark in Lewis, ampak Lewis in Clark.
Ne, Clark in Lewis. Po abecedi. -Lewis in Clark sva, tako to je.
Je pa zanimivo, če pogledaš po abecedi.
Ja. -Lahko je po abecedi, ni pa zanimivo.
Kot šunka z jajci. -Res je.
Jajca so prej po abecedi,
ampak se ne sliši tako dobro kot šunka z jajci.
Okus je pa isti, naj bo šunka z jajci ali jajca s šunko.
Naju ne bo nihče pojedel. -Mene pa nekaj žre.
Gre še kdo z vama na ta izlet?
Ne. -Ne, ne.
Samo nekaj indijanskih dečev. -Dečev?
Indijanke gredo zraven? -Ampak so že stare.
Stare indijanske dečve? -Stare Indijanke, ja.
Stare, betežne. -Ja.
Betežne? -Ja.
Zgrbančene. -Zgrbančene?
Nehajta. Zakaj gredo skvo z vama?
Ne smeš reči skvo. -Ne smem? Prav.
Kaj bodo pa one počele? -Vodile naju bodo.
Nekdo naju mora usmerjati. -Stare Indijanke to obvladajo.
Tako je. -Ja, to pa res.
Vreči jih hočejo iz rezervata, ker kvarijo podobo kraja.
Ne marajo jih. -Kvarijo podobo kraja?
Veš, kaj? -To me pa res zanima.
Spakirati moraš, kajne? -Res je. Perilo se mi še suši.
Ja, prav. Mudi se ti.
Dobro. Takoj se vrnem.
Si lahko misliš? -Popolnoma je nasedla.
Vsemu je nasedla. -Izbočenemu palcu. Še vem ne, kaj je to.
Tega nimam. -Pa tisto o drgnjenju in žvečenju?
Greš z mano domov, ko bom govoril z Abigail,
da se bom še jaz izmazal? -Ja.
Odlično. -Ja, seveda.
Pridi, greva k meni. -Prav.
Kam greš? -Kam greš ti?
Do moje hiše. -V tej smeri je.
Ne, ni. Naprej ob poti je.
Ja, po ob tej poti.
Si prepričan?
Vsaj zdi se mi.
Sem kaj pomešal? -Mislil sem ...
MI, LJUDSTVO
Naša demokracija se od drugih razlikuje po tem, da kandidat lahko postane predsednik,
čeprav ne dobi največ glasov. Nenavadno, kajne?
Iz razlogov, ki jih težko razumemo,
so očetje naroda v ustavo vključili elektorski kolegij,
ki nima nič opraviti s kolegi.
To tudi ni kraj, temveč sistem,
kjer ima vsaka zvezna država določeno število elektorjev glede na prebivalstvo.
Zaradi tega nenavadnega sistema je v zgodovini ZDA
zmagovalec volitev petkrat izgubil predsedniški položaj.
Leta 1876 je demokrat Samuel J. Tilden
kandidiral proti republikancu Rutherfordu B. Hayesu.
Na večer volitev je nepredvidljivi Tilden v hotelski sobi čakal rezultate.
Resnično sijajno. -Hvala.
Kako sijajen zmagovalni govor. Hvala.
Hvala, guverner. -Recimo tale stavek.
"Od bregov Hudsona do gričevnatega severa
so bili vaši glasovi slišani." -Slišani.
Upam, da bom to lahko povedal. -Hvala, gospod.
Seaburna bi dal za finančnega ministra. -Da.
Colemana za zunanjega ministra. -Zanimivo.
Sicer nima veliko izkušenj v zunanji politike, ampak ...
Ne, lahko pa ga nadzirate. -Točno tako.
Ja. -Še nekaj sem si zamislil.
Razmišljam, da bi te imenoval za prvega temnopoltega člana vlade.
Generalni poštni upravitelj. To boš ti. -Ne vem, kaj naj rečem.
To boš ti. -Dostava bo opravljena.
Dostava opravljena. Krasno.
Ko pomislim na selitev v Belo hišo, prva stvar bo menjava vzmetnic.
Ta Grant. Ne bom spal na njegovi ogabni ...
V postelji pije in kadi. -Prepričan sem, da bodo to uredili.
Bodo zamenjali vzmetnice? -Vsekakor.
Ni rečeno. Veš, kaj bodo naredili? Obrnili jih bodo, nič drugega.
Sto let nesnage.
Treba bo kupiti novo posteljnino. Kdo bo to plačal?
Moram jaz? -Davkoplačevalci.
Kaj pa sama selitev? -Za to imamo svojo ekipo.
Kaj pa napitnina zanje? -Napitnina?
Koliko daš tem fantom?
Včasih nimaš drobiža in jim moraš dati dolar.
Nihče ne bo dobil dolarja.
Bela hiša je hiša ljudstva. Ljudstvo bo plačalo.
Torej jaz nič ne plačam? -Niti ficka.
To mi je pa všeč. -Ja.
Guverner, imam rezultate volitev.
Glasovalo je 82 odstotkov državljanov, skoraj vsi.
Zmagovalec glasov ljudstva s prednostjo 250.000 glasov
je guverner Tilden.
Ampak ...
-Prižgimo jo.
Kdo ima? -To ni vse.
Kako, prosim?
Rezultati glasovanja elektorskega kolegija ....
184 Tilden,
185 Hayes.
Kako, prosim? -Kaj?
Hayes je zmagal.
On je predsednik.
Izgubili ste. -Ne! Zmagal sem! Zmagal sem!
Dobil sem največ glasov. Kaj, madona, je elektorski kolegij?
Glasove ima. -Kakšna kozlarija je to?
Ustava tako določa. -Ne, ne, ne! Ni pošteno!
Jaz sem zmagal. Kakšna država pa je to?
To je demokracija. -Ne, ni demokracija.
Dobil sem največ glasov. Kdo si je izmislil ta elektorski kolegij?
Jebeni očetje naroda? Kakšni kronani bebci!
Madison, nos bi mu razbil! Prekleti pizdun!
Zmaga tisti, ki ima največ glasov!
Kristus! -Guverner, prosim.
Katere države so nas zafrknile? -Louisiana, Južna Karolina in Florida.
Florida! Pizduni usrani!
Je vse v redu? -Kaj bi pa ti rad?
Poberi se! Marš ven, ritoliznik!
Zakaj sploh imamo elektorski kolegij?
Ker republikanci nočejo sprejeti ustavnega amandmaja,
ker vedo, da bodo izgubili vse volitve!
Pizduni usrani!
To je edino tekmovanje na svetu, kjer če zmagaš, si poražen.
Poražen si!
Poražen! Poražen!
Ni pošteno. Ni logično.
Pripraviti moramo vaš govor ob priznanju poraza.
Guverner! Ne! -Guverner!
Ne, ne! -Stojte! Stojte!
Guverner, ne! Stojte! -Gospod!
Guverner, ne! -Jaz sem predsednik!
Predsednik sem. -Ne ubijte se.
Ni vredno, guverner. -Zmagal sem! Predsednik sem!
NEWYORŠKA BORZA
Velika gospodarska kriza se je začela z borznim zlomom oktobra 1929.
V desetih tednih so se vrednosti delnic prepolovile,
izgubljene so bile milijarde premoženja.
Ljudje so ostali brez služb, prihrankov in domov.
Finančni propad ter velika brezposelnost sta prinesla splošen obup
in ogromno je bilo samomorov.
Vrste pred ljudskimi kuhinjami so segale več ulic daleč.
Ljudje so bili hvaležni za vsako pomoč, ki so jo prejeli.
No, večina.
BREZPLAČNO ZA BREZPOSELNE
Novo, najnovejše! Hoover pravi, da je to Coolidgeeva kriza.
Preberite več o tem. Hoover pravi, da je to Coolidgeeva kriza.
Danes gre počasi.
Poglej to, vrsta brez konca.
Noro, ja. -Neverjetno.
Grozno.
Živjo, Ralph. Kako si? Dolgo se nisva videla.
Ej, ti. -Mi daš eno cigareto?
Kaj delaš? -Pogovarjam se s prijateljem.
Samo nehaj. Komaj ga poznaš.
Skupaj sva igralo bejzbol. -Ni tvoj prijatelj. Lažeš.
Klepetno vrivanje delaš. Tega ne smeš. -Sploh ne vem, kaj je klepetno vrivanje.
To je, ko se pretvarjaš, da nekoga dobro poznaš,
da bi se vrnili. -Odraščala sva skupaj.
Klepetno vrivanje je za ožje sorodstvo. Niti za bratrance ne.
Kdo te je določil za razsodnika vrivanja?
Moj oče. Umrl je. Zdaj sem jaz novi razsodnik.
Tvoj oče je bil en usrane, ti si pa tudi.
Pred 20 leti bi te namahal kot vola.
Ja, prav gotovo. Srečno z juho. -V vrsto pojdi!
Seveda ga ne bi namahal.
Nikogar nisem premagal, ampak je zabavno to reči.
Ja, res je zabavno.
Še bolj zabavno bi bilo, če bi lahko to podprl z dajanjem.
Si kar predstavljam.
Mimogrede, si slišal za Stuja Mackeyja?
Samomor je naredil. Z mostu je skočil.
Moj bog. Dobro sem ga poznal. -Pustil je poslovilno pismo,
se od vseh poslovil, od žene, družine, dobrih prijateljev.
Martyja, Boba, Mela, Jeffa Salcida.
Je omenil tudi mene?
Mislim, da ne.
Ni me omenil? -Ne, ni.
Poznal sem ga veliko bolje kot Jeff Salcido. Zakaj neki me ni omenil?
Prejšnji teden sva skupaj čakala na kruh.
Veliko stvari sva si povedala. Zaupal sem se mu.
Povedal sem mu, kako sem se izognil veliki vojni.
Res? -Norega sem se delal.
Si se res? -Ja. Šel sem tja in rekel:
"Že pet let nisem šel iz hiše.
To je zame prvič. Ne morem se bojevati ..." Ja.
Nisem vedel, da je "slaboumen" kategorija. Torej je?
Mimogrede, naj to o vojski ostane med nama.
Jaz sem jim rekel, da sem homoseksualec.
Pametno. -Ja. V resnici nisem.
To je samoumevno. -Zakaj potem poudarjaš?
Pravim samo ...
Če je samoumevno, potem ti ne bi bilo treba reči.
Včasih, če je samoumevno,
moraš povedati, da je, da ne bi kdo podvomil.
Dobro. -Ne govori okrog, da sem to naredil.
Da bi se rešil služenja. -Točno.
Saj je tudi to samoumevno, ne? -Spet.
To je ločena zadeva.
Saj veš, kaj mislim? -Seveda.
Gremo naprej.
Res ne razumem, zakaj me ni v poslovilnem pismu.
Sem ga mogoče užalil?
Si mu kaj takega rekel?
Pohvalil sem njegovo vrečo za krompir.
Kaj si? -Nosil je vrečo za krompir
in se mi je zdelo, da mu pristoji. V primerjavi z drugimi ni bila slaba.
Zato sem rekel: "Lepa vreča za krompir."
Rekel si, da je lepa? -Marsikomu se ne poda.
Njemu se je. Dobro je zgledal. -Tega nihče noče. Bilo mu je nerodno.
Vprašal sem ga, kje jo je dobil, če bi jo sam potreboval.
Bil je kompliment. Poglej tisto vrečo. Bo to oblekel? Ne.
Poglej tisto. Obupna je. Grozno zgleda v njej.
Vse je relativno. Obstajajo grde vreče,
torej obstajajo tudi lepe. On je imel posebno lepo vrečo.
Privlačno vrečo za krompir? -V primerjavi z drugimi. Samo to pravim.
Ne glede na vse to še ni razlog, da nekoga izpustiš iz poslovilnega pisma.
Ni pošteno. -Naslednji. Izvolite.
Hvala.
-Najprej hvala za juho.
Ni za kaj. -Lahko nekaj predlagam?
Prav. -Malo brez okusa je.
Juha je v redu. -Malo soli manjka.
Soli ni. -Ni soli?
Juhe ne solimo. -Po navadi se juha soli.
Prosjak ne more izbirati. -Jaz sem pa izbirčen prosjak.
Bi vrnili juho? Vrsta je polna ljudi, ki jo bodo pojedli.
Pojedel jo bom.
Prav. -Gremo naprej.
Kruh imaš? Jaz ga nisem dobil.
Kruh, kruh, kruh. Vsi imajo kruh.
Ima kdo več smole kot jaz? -Stu Mackey.
Po kruh gem. -Naslednji.
Nisem dobil kruha.
Kaj pa počnete? -Ne, ne. Samo po kruh sem prišel.
Za kruh je treba v vrsto.
Saj sem bil v vrsti. -Kruh ste že dobili.
Nisem. -Pizdun pokvarjeni!
Vrivate se. -Ne vrivam se.
Ja, vrivate se. Nazaj v vrsto. -Za kruh ne greš na konec vrste.
Nazaj v vrsto. -Nazaj!
Molčite že!
Kakšen zoprnež. Nazaj v vrsto! -Bil sem že v vrsti.
Vrag vas pocitraj. Crknite vsi skupaj, gnide umazane.
Pred dvajsetimi leti bi vse namahal kot vola.
Ja? Usedi se že! -Ja, pred dvajsetimi leti, ne zdaj.
Ne zdaj, ampak pred dvajsetimi leti pa bi.
Usedite se že ali pa ven. -Pred dvajsetimi leti.
Nisi dobil kruha? -Ne.
Je tisto vdova Stuja Mackeyja?
Ja. Gloria. Žalostna reč.
Vprašal jo bom o poslovilnem pismu. -To se mi ne zdi pametno.
Takoj se vrnem. -Naslednji.
Gloria.
Pozdravljen. -Zdravo.
Slišal sem za Stuja. Iskreno sožalje. -Hvala.
Se ti je kaj svitalo, da se bo to zgodilo? -Niti najmanj.
Je kdaj rekel, da ga muči malodušje ali kaj takega?
Ne. Zdel se je prav zadovoljen. Ravno je kupil novo vrečo za krompir.
Pohvalil sem to vrečo. Lepo se mu je podala.
Ko pogledaš kakšne druge, so obupne.
Njegova je bila veliko boljša. -To me spominja nanj.
Druge vreče za krompir? -Ja.
Pomisliš nanj vsakokrat, ko ješ krompir?
Kar malo sem mu zavidal, veš?
Če bi kdaj potreboval vrečo za krompir, bi rad takšno.
Jo še imaš?
Skočil je v njej.
Nimamo je več.
Zakaj bi skočil ravno v najboljši vreči za krompir?
Tega ne bomo nikoli izvedeli. -Stu. Blizu sva si bila.
Je kdaj govoril o meni? -Ne.
Niti besedice? -Omenil je vajin pogovor.
Kako si se izognil vojski tako, da si se delal slaboumnega.
To je bila osebna stvar. Ne bi ti smel povedati.
Vse sva si zaupala. Bila sva poročena.
Vse pa spet ne. Ni ti povedal, zakaj se je ubil.
Samo povem. Praviš, da sta si vse zaupala,
ni ti pa povedal, zakaj se je ubil.
Poskušam se spominjati samo dobrih stvari.
Je imel slabo mnenje o meni, ker sem se pretvarjal, da sem slaboumen?
Zakaj tako misliš? -Ker je menda napisal zelo dolgo
poslovilno pismo. -Pismo.
V njem je omenil veliko ljudi, ki jih poznam.
Veliko, ja. -Mene pa ne.
Ne, tebe ni omeni.
Sprašujem se, zakaj je ravno mene izpustil.
Zakaj ti to mar? -Ker ni pošteno.
Moj mož je skočil z mostu in se ubil,
nepošteno je pa to, da te ni omenil v poslovilnem pismu?
Lahko si misliš, da me je to prizadelo.
Zelo mi je žal za to. -Hvala.
Kakorkoli že, ta voda je že odtekla pod mostom.
O, bog. -Ja, prav.
Pozabiva vodo in mostove.
Lanski sneg je.
Težko je razmišljati o tem. -Verjamem, ja.
Zelo žalostno. -Resnično mi je žal.
Hvala. -Se sicer dobro držiš?
Ne, grozno trpim. Še nikoli nisem bila tako žalostna.
Na robu zloma sem. -Nekaj bi predlagal.
V centru je še ena ljudska kuhinja.
Veliko boljša kot ta. Vrste so kratke in odlično kavo imajo.
Pojdiva tja na kavo. -Kaj?
Pridi. Usedla se bova, se malo nasmejala.
Ti in jaz? -Ja.
Larry, žalujem še. -Ja, seveda. Ti kar žaluj.
Nočem te prikrajšati za to.
Ampak tudi žalujoči morajo jesti in piti.
Počnejo vse, kar počnejo drugi ljudje, samo počasneje in bolj otožno.
Žalujoči so kot navadni ljudje, samo da njihov korak ni poskočen.
Hodil sem že z žalujočimi in sploh ni tako lahko.
Po desetih minutah se obrneš in so več metrov za tabo.
Priganjati jih moraš. "Dajmo, žalovalec, zmigaj se."
Če bi hotel dati nasvet nežalujočim, bi rekel,
naj nikoli ne gredo na pohod z žalujočimi, ker jim bo žal.
Stvar je naslednja, Larry, da ne bo nesporazuma.
Če ne bi žalovala ... -Prav, ne žaluješ.
Če ne bi žalovala, če bi bila samska
in če bi bil zadnji moški na svetu,
ne bi šla nikoli na pohod s tabo in nikoli na kavo ali kaj drugega.
Dobro. Saj razumem. Torej polovične možnosti.
Če vržeš kovanec, kava, ne kava ...
Utihni, Larry. Zdaj pa nazaj v vrsto.
Dobro.
Veš, kaj? Bi lahko vzela kos kruha več?
Jaz ga nisem dobil. -Nazaj v vrsto. Nobenega vrivanja.
Bil sem že v vrsti.
Na konec vrste. -Bil sem že v vrsti.
Poglejte ga, spet to dela. -Spet ta pizdun.
Bil sem že v vrsti. -Vriva se s klepetom!
Nazaj v vrsto!
Nazaj v klinčevo vrsto. -Niso mi dali kruha!
George Washington se je bližal koncu svojega drugega mandata.
Čeprav je ustava dopuščala neomejeno število ponovno izvolitev,
je Washington menil, da bo za državo najbolje, če se umakne,
s čimer je državljanom pokazal,
da je zavezan demokraciji, ne oblasti.
Washington je opozarjal tudi pred vzponom političnih frakcij.
Bal se je, da bodo ljudje glasovali po strankarski pripadnosti
namesto v korist države, kar bi lahko spodbudilo maščevalnost
in na oblast pripeljalo pretkane, ambiciozne in brezvestne ljudi.
Toda to se že ne bi moglo zgoditi.
Spoštovani državljani,
pred vami stojim kot vaš predsednik,
da oznanim, da se ne bom potegoval za tretji mandat.
Kaj?
Država vas potrebuje! -Ne.
Da bi naša mlada demokracija uspela,
verjamem, da nihče ne bi smel biti predsednik več kot dva mandata.
In upam, da bodo prihodnji predsedniki sledili zgledu.
Kaj pa, če kateri od prihodnjih predsednikov temu ne bo sledil
in bo kandidiral še tretjič? -Ja. Kaj pa potem?
Za to obstaja rešitev.
Kongres lahko sprejme ustavno dopolnilo, ki bi to prepovedalo.
Zelo pametno.
Kaj pa, če bo predsednik kakšen kreten, kakšen samovšečen pizdun,
ki ne bo upošteval ustave?
Ja! -Kaj potem?
Razumem vašo vnemo, gospod, vseeno pa bi lahko malo brzdali jezik.
Se opravičujem, gospod predsednik.
Resnično me razkuri, ko slišim kaj takega.
Razumem. Toda bodite brez skrbi. Tudi če bi tak prihodnji predsednik
kršil ustavo, mu kongres Združenih držav
in vrhovno sodišče ZDA tega ne bi dovolila.
Ja, to pa res.
Kaj pa če so na vrhovnem sodišču sami kimavci,
v kongresu pa same šleve,
ki jim je stranka pomembnejša od države?
Sploh si ne morem predstavljati, da bi takšni ljudje obstajali.
Da pa bi še dodatno zagotovili uspeh tega velikega poskusa,
predlagam, da po vsakih predsedniških volitvah
pride do mirnega prenosa oblasti. -Ja, tako.
Pri čemer bo poraženec sprejel izid volitev
in odločno podprl zmagovalca. -Tako je prav.
Kdor ne bi sprejel izida svobodnih in poštenih volitev, je sociopat.
Blaznež!
Tak človek bi lahko celo zanetil upor, namesto da bi priznal poraz.
Kakšen prasec! -Barabin!
Predsedniški položaj bi lahko uporabil za okoriščanje sebe in svoje družine.
Ne, ne.
Lahko bi poslal vojake v ameriška mesta,
da bi terorizirali in celo ubijali ameriške državljane,
samo zato, da bi prikril dejstvo, da je prijatelj s pedofilom.
Lahko bi napadel univerze in celo svobodni tisk,
da bi utišal vsakogar, ki bi si ga drznil kritizirati.
Dajte no. To se ne bi moglo zgoditi. -Kar mislite si.
Hočete reči, da bi si predsednik vzel čas
za obračun z vsakim, ki bi se drznil norčevati iz njega?
Kot da je razvajeno dete? -Razvajeno dete, ja.
Jaz tega ne verjamem.
Kateri zakonito izvoljeni predsednik bi storil kaj takega?
Negotov lažnivi kreten, ki bi goljufal celo pri golfu.
Goljufal bi pri golfu! -Bolno! To je pa res bolno.
Gnusno. -Kaj pa je golf?
Igra, ki so jo izumili na Škotskem. Zelo zabavna je.
Kakšen človek bi goljufal pri tem golfu?
Kreten! -Bolnik!
Sem že omenil, da je njegov najboljši prijatelj pedofil?
Prosim, državljani, umirite se. Govori zgolj hipotetično.
V resnici človek s tako slabim značajem
sploh ne bi bil izvoljen za predsednika.
Samo ugibam, gospod predsednik.
Kaj pa, če bi bil globoko pokvarjen slepar,
patološki lažnivec, ki izkorišča predsodke ljudi?
Namigujete, da so naši volivci lahkoverneži,
ki bi nasedli takemu barabinu?
Da, gospod predsednik, natanko to namigujem!
Če so glasovali zanj, jim je bil že všeč. To je volja ljudstva.
Prej neumnost. -Demokracija pa res.
Izvolitev takšnega kretena bi pomenila konec demokracije.
Kreten ste! -Vi ste kreten!
Vi in vi! -Ne, vi ste.
Utihni, krava!
Državljani, prosim vas!
Dovolj! To je norost!
Državljani!
Ti copata!
Ljudje! Državljani, dovolj! -Državljanska vojna.
Rotim vas, prosim vas, to je norost! Državljani!
Najebali smo.
V SPOMIN ROBU REINERJU
Prevod: Andreja Grm