VIAȚA, LARRY ȘI CĂUTAREA NEFERICIRII APROAPE O ISTORIE A AMERICII
4 IULIE 1776 STATELE UNITE ALE AMERICII
În 1803, Thomas Jefferson a achiziționat statul Louisiana de la Napoleon,
pe 15 milioane $, dublând suprafața SUA
la un preț foarte bun, de 6,9 $ pe kilometru pătrat.
Președintele Jefferson l-a însărcinat pe Meriwether Lewis cu o expediție
în vest, pentru a explora și a documenta acest nou teritoriu.
Lewis și-a ales cel mai bun prieten, pe William Clark,
drept partener de expediție.
Călătoria de aproape 13.000 km trebuia să dureze ani,
dar, înainte ca măcar să înceapă celebrul lor pelerinaj,
trebuiau să învingă cel mai mare obstacol dintre toate:
pe Mavis, soția lui Lewis.
Iubire! Vai...
Cât mi-ai lipsit!
- Ce mi-ai lipsit! - Mă bucur că te-ai întors acasă!
- Ai o bonetă nouă? - Da, am făcut-o cât ai fost plecat.
- Îți stă foarte bine. Minunat! - Mulțumesc.
Excelent lucrat. Ești o croitoreasă tare pricepută, nu?
- Încerc. - Îți iese orice îți ajunge pe mâini.
Mi-e tare dor de tine!
Știu că ai fost plecat, dar urmează multă muncă pe aici, da?
Trebuie săpate gropile latrinelor înainte să vină ploile.
Și nu uita pieile de tăbăcit, rămase de anul trecut,
când n-am mai apucat să le facem.
- Doamne! E mult de lucru. - Da.
Cum a fost întâlnirea cu președintele Jefferson?
- Ghici despre ce vorbesc toți! - Alt masacru al indienilor?
Nu! Despre achiziția Louisianei.
- E o treabă nemaipomenită. - Monumentală.
Zi-mi cum a fost la ședință! Ce a spus?
Păi...
- E o nebunie, dar... - Ce e?
Vrea să explorez Calea Oregonului.
- Cum? Tu? - Achiziția Louisianei. Da.
- Are nevoie de hărți... - Hărți?
Vrea să știe ce a cumpărat.
Abia ai ajuns acasă și iar pleci?
Crezi că eu vreau să plec? Vreau să stau cu tine.
Să jupoi leșuri, să tăbăcesc piei. Să pun fructe la conservat și murături!
Eram pregătit de treabă.
Te duci singur pe Calea Oregonului?
Nu, nu.
- Nu... - Nu? O să fii însoțit?
Clark e... Clark vine... Clark merge cu mine.
- William Clark? - Da, da. William.
Da, vine William.
- Prietenul și tovarășul tău de pescuit? - Jefferson vrea să meargă Clark.
Crezi că eu îl vreau pe Clark? Se plânge tot timpul. Se cațără prost.
- Omul are monturi... - Monturi?
...și se plânge toată ziua de degete.
Am făcut tot posibilul să scap, scumpo.
Nu vreau să explorez cu Clark.
Deci președintele a vrut să cartografiezi Calea Oregonului
alături de cel mai bun prieten al tău, William Clark?
E definiția coincidenței.
Omul e prietenul meu cel mai bun.
Fără ca măcar să-l pomenesc, președintele Jefferson mi-a zis:
"Vreau să pleci cu William Clark". Nici nu știe că suntem prieteni.
Scuză-mă... Cine o fi?
- Salut, William! - Salut!
- Doamne! Ce surpriză! - Clark!
- Am auzit că doar ce te-ai întors. - Da. Ia uite, scumpo!
William Clark, doar ce vorbeam de tine.
- Da... - Ce face Abigail?
- Bine. - E bine?
Și ce-ți fac monturile?
- Ce anume? - Monturile!
- Monturile tale. - Monturile!
- Problema ta cu monturile. - Monturile sunt bine.
- Sunt bine? - Te tratezi cu scoarță de salcie, nu?
Scoarță de salcie? Da, am folosit scoarță. O mesteci.
Ba trebuie frecată de monturi.
Am făcut și asta. Am frecat și am mestecat și degetul mi s-a dus așa...
- Frecat și mestecat? - Da.
- A fost o minune. - O minune.
Bun atunci, vă las să puneți țara la cale.
Eu am de pus casa la cale.
- Casa la cale, da. - Multe rufe pentru o persoană.
- I-ai zis? - Da, i-am zis.
- Și îi convine? - Nu, nu-i convine. Deloc.
- I-ai zis lui Abigail? - Da, i-am zis.
- Ce a zis? - Nu-i convine.
- Dar, pe bune... Trebuie să mergem. - Mergem.
Nici nu se pune problema. Mergem.
- Da, bun. - Mergem.
- Adu-ți undița! - Da! Am nadă, momeală.
- Dar minciog ai? - Nu, n-am minciog.
- Folosesc pălăria. - Ce?
- Pălăria. - Minunat.
Deci ne vom distra în călătorie în doi.
- Ne distrăm. - Pescuim.
- Și asta e, nu?
Trebuie să și explorăm.
Da... Ce presupune asta?
Îmi imaginez că te duci undeva unde n-ai mai fost și te uiți împrejur.
- Putem face asta. - Da, e ușor.
- Nu e greu. - E ușor.
Ai fost la Washington și l-ai văzut pe Jefferson. Cum e?
- Un afurisit. - Serios?
- Da. - E ciudat. Mereu dă fuga în Franța.
Ce caută în Franța?
Dar noi? Putem aduce niște piei-roșii?
Nu mai ai voie să spui "piei-roșii".
- Doar ei pot spune "piei-roșii". Noi nu. - Ei pot spune.
- Corturari? - Sună bine.
- Le putem spune înzorzonați? - E la limită.
- Mă rog... Călătoria asta va fi grozavă. - Grozavă!
- Ce va fi grozavă?
- E o povară grozavă... - Da.
să plecăm de lângă familie
pentru nebunia asta. Nu vream să plecăm!
Dar responsabilitatea față de președintele nostru...
- Față de semeni... - De semeni...
- În slujba țării. - În slujba țării, așa e.
Știi ce? Trebuie să-ți faci bagajul, nu?
- Da. - Nu, nu.
Am doar câteva întrebări.
William, președintele Jefferson te-a ales să mergi în această expediție.
- Așa e. - Deci l-ai întâlnit pe președinte?
- Da. - Cum e?
Un afurisit.
Ai mai fost în explorări?
Explorezi doar prin simplul fapt că trăiești.
Orice loc nou unde mă duc e o explorare.
- Explorezi? - Da.
Explorează de când s-a născut.
- Observ. - Privește-i ochii!
- Da. - Ce mari sunt...
E un tip cu ochi mari. Are o curiozitate nestăvilită.
Și, pe parcurs, presupun că veți pescui.
- Da, pentru supraviețuire. - Așa e.
- Pentru supraviețuire? - Nu pentru distracție.
- Nu. - Nu pescuim ca distracție.
- Deloc. - Pescuim hrană.
Și cât va dura totul?
- Nu... foarte mult. - Câțiva ani.
- Stai așa! Câțiva ani? - Nu.
Habar n-are ce spune.
Adică expediția asta a lui Clark și Lewis va dura câțiva ani?
Nu Clark și Lewis, ci Lewis și Clark.
- Ba Clark și Lewis. Ordine alfabetică. - Te rog.
Suntem Lewis și Clark. Așa vine.
- E interesantă și perspectiva alfabetică. - Da.
Poate fi o perspectivă alfabetică, dar nu înseamnă că e interesantă.
- Ca șunca cu ouă. - Corect.
Ouăle vin primele în ordine alfabetică,
dar sună mult mai bine să zici șuncă cu ouă.
Dar are același gust, fie că spui șuncă cu ouă sau ouă cu șuncă.
- Nu ne mănâncă nimeni, Clark. - Ba pe mine mă mănâncă ceva.
Mai vine cineva în călătorie?
- Nu, nu. - Nu.
- Niște tipe amerindiene. - Tipe?
- Vin femei amerindiene? - Dar sunt bătrâne.
- Tipe amerindiene bătrâne? - Da.
- Bătrâne, infirme. - Da.
- Infirme? - Da.
- Strâmbe. - Strâmbe.
Stați așa! De ce trimit piei-roșii cu voi?
Nu le poți spune "piei-roșii".
- Nu pot spune "piei-roșii"? - Nu.
Ele ce vor face?
- Vor ghida. - Ne trebuie indicații.
Cine le știe mai bine decât bătrânele amerindiene?
- Așa e. - Corect.
Și vor să le scoată din rezervație, fiindcă sunt neplăcute la vedere.
- Chiar nu le vor. - Neplăcute la vedere?
- Știi ceva...? - Sunt tare curioasă.
Trebuie să-ți faci bagajul.
- Da, am rufe pe sârmă. - Da, bine. Du-te!
Ne vedem imediat.
- Îți vine să crezi? S-a lăsat convinsă. - E convinsă.
- Convinsă de tot. - De monturi.
Nu știu ce e o montură. N-am avut așa ceva.
Și de remediul mestecat.
Vii la mine acasă, să discuți cu Abigail,
- să mă scapi și pe mine? - Da.
- Minunat. - Sigur.
Hai la mine acasă!
- Unde te duci? - Dar tu?
- La mine acasă. - E pe aici.
Ba nu. E pe drumul ăla.
Da, pe drumul de acolo.
Sigur?
Așa cred.
- Unde mi-e capul? - Credeam...
NOI, POPORUL
Democrația noastră se deosebește de altele prin faptul că președintele ales
nu are neapărat numărul maxim de voturi.
Bizar, nu?
Din motive ilogice,
Părinții fondatori au consfințit în Constituție Colegiul electoral,
care, la derută, nu e o instituție de învățământ superior.
Nici măcar nu e un loc, ci un proces
prin care fiecare stat are un număr de electori, în funcție de populație.
Prin acest proces bizar, de cinci ori în istoria SUA,
câștigătorul votului popular a pierdut președinția.
În 1876, democratul Samuel J Tilden
s-a înfruntat cu republicanul Rutherford B Hayes.
În seara alegerilor, Tilden cel instabil a așteptat rezultatele în camera de hotel.
- E genial. - Mulțumesc.
Ce discurs de acceptare genial! Îți mulțumesc.
- Mulțumesc, dle guvernator. - Ce zici de replica asta?
"De pe țărmurile Hudsonului până pe dealurile vălurite din nord,
vocile v-au fost auzite."
- Sper să apuc să-l țin. - Mulțumesc.
- L-aș vrea pe Seaburn la Trezorerie. - Da.
- Coleman ca secretar de stat. - E creativ.
Nu prea are experiență în afaceri externe, dar...
- Dar îl poți controla. - Clar.
Și mă mai gândesc la ceva.
Să te numesc primul membru negru al cabinetului.
- Director al serviciului poștal. - Nu am cuvinte.
- Minunat. - Tu, domnule!
- Voi face față cu brio. - Cu brio! Ce-mi place!
Când mă gândesc la mutarea la Casa Albă,
primul lucru e să schimbăm salteaua.
Grant... N-o să dorm în scârboasa...
- Bea, fumează în pat. - Da.
Sigur se vor ocupa de asta.
- Aduc o saltea nouă? - Clar.
Nu știm. Știi ce vor face? Vor întoarce salteaua pe partea cealaltă.
Conține un secol de mizerii.
Ne trebuie așternuturi noi. Cine le plătește?
- Eu? - Contribuabilii.
Dar mutarea?
Avem oameni pregătiți de asta.
- Dar bacșișul pentru muncitori? - Bacșișul?
Cât li se dă?
Uneori n-ai mărunt. Trebuie să le dai un dolar.
Nu dăm niciun dolar.
Casa Albă e casa poporului. Plătește poporul.
- Deci nu plătesc nimic? - Niciun sfanț.
- Îmi place ce aud. - Da.
Dle guvernator, au sosit rezultatele alegerilor.
Prezența la vot a fost de 82%. A votat aproape toată națiunea.
A câștigat votul popular, cu 250.000 de voturi,
guvernatorul Tilden.
Dar...
- Dar... - Să aprindem trabucurile!
- Să găsim ceva... - Mai e ceva.
- Ce anume? - Ce?
Voturile Colegiului electoral...
184 pentru Tilden,
185 pentru Hayes.
- Repetă? - Ce?
- A câștigat Hayes. - Stai, ce?
El e președinte.
- Ai pierdut. - Nu! Am câștigat! Am câștigat!
Am cele mai multe voturi! Ce naiba e un Colegiu electoral?
- Un vot! - Ce rahat e ăsta?
- E în Constituție. - Nu, nu! Nu e corect!
Am câștigat! Ce fel de țară e asta?
- E o democrație. - Ba nu e o democrație!
Am primit cele mai multe voturi! Cine a născocit Colegiul electoral?
Afurisiții de Părinți fondatori? Ce idioți!
Madison, vreau să-l pocnesc în față pe nenorocit!
Câștigă cel cu cele mai multe voturi!
- Doamne! - Dle guvernator, calmați-vă, vă rog!
- Ce stat ne-a tras-o? - Louisiana, Carolina de Sud, Florida.
Florida? Muiștii!
- S-a întâmplat ceva? - Ce dracului vrei?
Ieși naibii de aici! Lingăule!
De ce avem Colegiu electoral?
Fiindcă Republicanii nu aprobă un amendament constituțional,
că știu că ar pierde orice alegere!
Muiștii ăia!
E singurul concurs din lume în care pierzi când câștigi!
Pierzi! Pierzi!
Nu e corect.
N-are sens.
Trebuie să lucrăm la discursul de acceptare a înfrângerii.
- Dle guvernator! Nu! - Dle guvernator!
- Nu, nu! - Stai!
- Dle guvernator! Nu! Stai! - Domnule!
- Dle guvernator! Nu! - Eu sunt președintele!
- Sunt președintele! - Nu te sinucide!
- Dle guvernator! Nu merită! - Am câștigat! Sunt președintele...
BURSA DE VALORI DIN NEW YORK
Marea criză economică a început prin prăbușirea bursei, în octombrie 1929.
Prețurile acțiunilor au scăzut vertiginos cu 50% în zece săptămâni,
evaporând averi de miliarde.
Oamenii și-au pierdut slujbele, economiile și locuințele.
Falimentul și rata ridicată de șomaj au provocat disperare în masă,
existând un val de sinucideri.
Cozile la cantinele sociale se întindeau pe câteva străzi.
Oamenii primeau bucuroși orice pomană.
Cel puțin majoritatea.
GRATIS PENTRU ȘOMERI
Supliment! Hoover vorbește de Criza lui Coolidge!
Citiți totul despre asta! Hoover vorbește de Criza lui Coolidge!
- De ce ne mișcăm încet? - Citiți totul!
Ia uite... Coada asta nu se mai termină.
- E aiurea. - Incredibil.
Oribil.
Ralph! Ce faci, omule? Nu ne-am văzut de mult.
- Salutare! - Ai o țigară în plus?
Ce faci?
Vorbeam cu amicul meu, Ralph.
Mai scutește-mă! Nici nu-l cunoști.
- Am jucat baseball împreună. - Nu e amicul tău. Minți.
Vrei să te bagi în față.
- Nu ai voie. - Nu știu la ce te referi.
Te prefaci că știi pe cineva, să te poți băga în coadă.
Am crescut împreună!
Doar rudele apropiate se pot băga în față. Nici verii nu au voie.
Cine te-a numit pe tine șeful cozilor?
Tata. Și e mort. Acum eu sunt noul șef.
Taică-tu vorbea rahaturi, ca și tine.
Acum 20 de ani, te-aș fi bătut măr.
- Sigur. Baftă la supă! - Treci în spate!
Nu l-aș fi bătut măr, normal.
Nu aș putea bate măr pe nimeni, dar e distractiv s-o spui.
- Să știi. - Chiar e distractiv.
Ar fi distractiv să o spui și să o și poți susține!
Îmi și imaginez.
Apropo, ai auzit de Stu Mackey?
S-a sinucis. S-a aruncat de pe un pod.
- Doamne! Îl știam bine. - A lăsat un bilet
în care își lua adio de la toți, de la nevastă, rude, prieteni buni.
Marty, Bob, Mel, Jeff Salcido.
Și...
Pe mine m-a menționat?
Nu cred. Nu.
- Nu m-a menționat? - Nu.
Îl știam mult mai bine decât Jeff Salcido! Oare de ce nu m-a menționat?
L-am văzut săptămâna trecută, la coadă la pâine.
Am făcut schimb de confidențe. Am fost sincer cu el.
I-am mărturisit cum am scăpat de Marele război
- prefăcându-mă nebun. - Serios?
- Ai făcut asta? - Da.
Le-am zis:
"N-am mai ieșit din casă de cinci ani.
E prima dată... Nu mă pot lupta cu nimeni."
Nu știam că există categoria "imbecil". Așa e?
Apropo, să rămână între noi secretul legat de armată.
Eu le-am zis că-s homosexual. Așa am scăpat.
- Isteț. - Adică nu sunt.
- Nu trebuie să mai zic. - De ce ai zis?
Zic și eu...
Dacă nu trebuie să mai zici, nu ai de ce să mai zici.
Uneori, când nu trebuie să mai zici,
trebuie să zici că nu trebuie să mai zici, ca să te asiguri că nu zice nimeni.
Nu spune nimănui că am făcut asta.
- Ca să scapi de armată. - Exact.
- Sigur. - Da.
- Nici asta nu mai trebuie să zic, nu? - Din nou.
E altă idee.
- Pricepi ce zic? - Sigur.
Mișcați-vă!
Nu înțeleg de ce nu m-a menționat în acel bilet.
Oare l-am jignit cumva?
I-ai spus ceva?
I-am complimentat sacul de cartofi.
- Ce ai făcut? - Da...
Purta un sac de cartofi și mi s-a părut că-i venea bine.
Comparativ cu alți saci de cartofi, sacul acela arăta foarte bine.
Și i-am zis că e un sac frumos.
- I-ai zis că e frumos? - Mulți nu-l poartă bine.
El chiar arăta bine în el.
Nimeni nu încearcă să poarte bine un sac. Clar s-a simțit prost.
L-am și întrebat de unde are sacul de cartofi,
în caz că o să am nevoie.
A fost un compliment. Uite sacul ăla de cartofi!
L-ai purta? Nu.
Uite sacul ăla groaznic de cartofi! Îi stă oribil.
E relativ. Există saci groaznici de cartofi.
Trebuie să fie și saci buni. El avea unul chiar bun.
Vorbești de saci atrăgători.
Prin comparație cu alții, atât.
Oricum, nu avea de ce să nu mă menționeze în biletul de sinucidere.
- Nu e corect. - Următorul! Poftim!
Mulțumesc.
În primul rând, mulțumesc pentru supă.
- Cu plăcere. - Pot face o sugestie?
- Bine. - Nu prea are gust.
- Supa e bună. - Ar mai merge sare.
- Nu avem sare. - Nu aveți sare?
- Nu punem sare în supă. - De obicei, supa are sare.
Calul de dar nu se caută la dinți.
Știi ce? Eu îl caut.
Vrei să returnezi supa? Sunt mulți care o vor mânca.
- O să mănânc supa. -Bine.
Înaintați!
Ai primit pâine? Eu n-am primit pâine.
Pâine, pâine... Toată lumea are pâine.
- Știi vreunul mai ghinionist ca mine? - Pe Stu Mackey.
Mă duc să iau pâine.
- Nu am luat pâine. - Alo!
Ce faci?
Nu, nu... Doar iau pâine.
- Trebuie să stai la coadă. - Dar deja am stat!
- Deja ai luat pâine. - Nu am luat!
- Trișor nenorocit! Sari peste coadă! - Nu sar.
- Ba te bagi în față! Treci la urmă! - Nu te duci la urmă pentru pâine!
- Treci la urmă! - La urmă!
Gura!
- E enervant. Du-te în spate! - Deja am stat la coadă!
Duceți-vă dracului! Putreziți, împuțiților!
Acum 20 de ani, v-aș fi bătut măr.
- Da? Stai jos! - Acum 20 de ani. Nu acum.
Nu acum, dar acum 20 de ani aș fi putut.
- Stai jos sau întinde-o! - Acum 20 de ani.
- N-ai luat pâine? - Nu.
La coadă e văduva lui Stu Mackey?
Da, Gloria. Foarte trist.
- O întreb de bilet. - Nu pare o idee bună.
- Revin imediat. - Următorul!
Gloria...
- Bună! - Bună!
- Am auzit de Stu. Îmi pare tare rău. - Mulțumesc.
Bănuiai că se va întâmpla așa?
Habar n-aveam.
Ți-a zis vreodată că e deprimat sau așa ceva?
Nu. Părea foarte fericit. Abia cumpărase un sac de cartofi nou-nouț.
I-am complimentat sacul de cartofi.
Mi s-a părut că-i stătea minunat. Când vezi unii saci de cartofi, vai...
- Al lui era mult mai bun. - Îmi amintesc tare de el.
- Alți saci de cartofi? - Da.
Te gândești la el când mănânci un cartof?
Știi ce? Eram ușor invidios.
Dacă îmi trebuie un sac de cartofi, aș vrea unul la fel.
Mai ai sacul de cartofi?
A sărit îmbrăcat în sacul de cartofi.
- Nu-l mai avem. - De ce să sari în cel mai bun sac?
- Nu avem de unde ști. - Eu și Stu... Eram apropiați.
- Vorbea de mine? - Nu.
- Deloc? - Mi-a zis că ați vorbit un pic.
M-a informat că ai scăpat de război prefăcându-te imbecil.
Era ceva personal. Nu trebuia să-ți spună.
Ne făceam confidențe. Eram căsătoriți.
N-a făcut așa multe confidențe. Nu ți-a zis de ce s-a sinucis.
Zic și eu, spui că vă făceați confidențe, fiind căsătoriți, dar asta nu ți-a spus.
Acum încerc să-mi amintesc de momentele bune.
Ai zice că avea o părerea proastă despre mine, că m-am dat drept imbecil?
Ce întrebare e asta?
Cică a scris un lung bilet de sinucidere.
Biletul...
A menționat mulți cunoscuți în bilet.
- Mulți cunoscuți... - Dar nu pe mine.
Nu te-a menționat deloc.
Și mă întreb de ce nu a inclus un om ca mine într-un așa bilet?
- De ce îți pasă? - Că nu e corect.
Deci soțul meu se sinucide sărind de pe un pod,
dar e nedrept că nu te-a menționat în bilet?
Înțelegi cum mă poate răni asta.
- Îmi pare tare rău. - Mulțumesc.
În fine, apa trece, pietrele rămân.
- Doamne... - Da, bun...
Lasă apa. Apa și podurile.
Să trecem peste asta.
- E greu să îmi amintesc. - Așa presupun.
- Sunt foarte, foarte tristă. - Îmi pare tare, tare rău.
- Mulțumesc. - Ești bine?
Nu, mă simt groaznic. N-am fost niciodată așa tristă.
- Abia mai fac față. - Am o propunere.
În centru e o cantină.
Mult mai bună ca asta. Cozile sunt foarte mici.
Au cafea minunată.
- Hai să bem o cafea acolo! - Ce?
Hai! Stăm, mai râdem.
- Noi doi? - Da.
- Larry, sunt în doliu. - Da, normal. Poartă cât doliu vrei.
Nici nu mă gândesc să răpesc un doliu cumsecade.
Dar și cine ține doliu mănâncă și bea.
Face tot ce face un om normal, dar mai lent, mai posomorât.
Un îndoliat e ca un om normal, dar nu e prea vioi.
Am mai mers cu îndoliați și e greu.
După zece minute,
m-am întors și îndoliatul era la 50 m în urmă.
"Hai, îndoliatule, ține pasul! Mișcă-te, îndoliatule!"
Dacă i-aș da un sfat cuiva care nu ține doliu, i-aș zice
să nu plece la munte cu un îndoliat, că o să ajungă să regrete.
Larry, uite cum stă treaba... Vreau să fiu clară.
- Dacă nu aș fi îndoliată... - Bun, nu ești.
Dacă nu aș ține doliu, dacă aș fi celibatară
și ai fi singurul bărbat de pe planetă,
nu aș merge cu tine la munte și n-aș bea cafele...
sau vreun lichid cu tine.
Bun, pricep. Șansele sunt 50%.
Arunci cu banul, capeți cafeaua, nu capeți...
Gura, Larry! Du-te naibii la capătul cozii!
Bine.
Auzi? Poți lua o bucată de pâine în plus?
- Că nu am luat pâine. - Nu te băga în față la coadă!
Am fost deja la coadă!
- La capătul cozii! - Am fost acolo.
- Ia uite! Iar se bagă! - Nenorocitul ăsta...
- Am stat la coadă! - Are obicei să se bage în față.
- Huo! - Înapoi la coadă!
- La capătul cozii! - Nu mi-au dat pâine!
George Washington se apropia de finalul celui de-al doilea mandat.
Deși Constituția permitea să fie reales de oricâte ori,
Washington a considerat că e cel mai bine pentru țară să se dea la o parte,
demonstrându-le cetățenilor
că era dedicat democrației, nu puterii.
Washington a avertizat în privința ascensiunii facțiunilor politice.
Se temea că, dacă oamenii votau conform partidului,
în loc de a vota conform interesului națiunii,
puteau încuraja răzbunarea și duce la ascensiunea
oamenilor perfizi, ambițioși și lipsiți de principii,
care aveau să preia controlul guvernului.
Dar așa ceva nu ar avea cum să se întâmple...
Cetățenii mei,
azi mă aflu în fața voastră în calitate de președinte,
pentru a anunța că nu voi candida pentru al treilea mandat.
Ce?
- Țara are nevoie de tine! - Nu.
Pentru a asigura succesul tinerei noastre democrații,
consider că nimeni nu trebuie să aibă mai mult de două mandate prezidențiale.
Sper ca viitorii președinți să-mi urmeze exemplul.
Dacă vreun viitor președinte nu ia exemplu de la tine
- și candidează la al treilea mandat? - Da! Ce facem atunci?
Există soluții.
Congresul poate da un amendament constituțional care să interzică asta.
Foarte isteț.
Dacă devine președinte un nesimțit, un jeg narcisist
care nu respectă Constituția?
Da!
- Da! - Și atunci?
Vă înțeleg zelul, domnule, dar poate vă puteți tempera cuvintele.
Îmi cer scuze, dle președinte.
Chiar îmi sare țandăra de la chestiile astea.
Înțeleg. Dar stați liniștiți, chiar dacă acest viitor președinte
n-ar respecta Constituția,
Congresul SUA și Curtea Supremă nu i-ar permite.
Corect. Așa e.
Dar dacă la Curtea Supremă ar fi niște lingăi,
iar, în Congres, niște lași
cărora le pasă mai mult de partid decât de țară?
Nici nu-mi închipui că ar exista asemenea oameni.
Dar, pentru a asigura succesul acestui experiment măreț în viitor,
sugerez ca, după fiecare alegeri prezidențiale,
puterea să fie transferată în pace...
Da, da.
Învinsul va accepta rezultatele alegerilor
și-l va susține ferm pe învingător.
Cum trebuie să fie.
Doar un sociopat nu ar accepta rezultatele unor alegeri libere și corecte.
Un nebun!
Un asemenea om poate chiar stârni o insurecție
în loc de a recunoaște că a pierdut.
- Ce imbecil! - Mârșav!
Ar putea folosi președinția ca să se îmbogățească el și familia lui.
Nu, nu...
Poate trimite trupe în orașe americane,
pentru a teroriza și chiar ucide cetățeni americani,
toate pentru a ne distrage de la faptul că e amic cu un pedofil!
Ar putea ataca universitățile, chiar și presa liberă,
reducând la tăcere pe oricine îndrăznește să-l critice.
- Fii serios! Nu se poate așa ceva. - Asta crezi tu.
Sugerezi că președintele și-ar pierde vremea
să se opună oricui ar îndrăzni să râdă de el,
de parcă ar fi un țânc?
Un țânc.
Nu-mi pot imagina.
Ce președinte ales corect ar face așa ceva?
Un nesimțit nesigur pe el, mincinos, care ar trișa și la golf.
- Ar trișa la golf! - Așa ceva e scârbos.
- E o infamie. - Ce e aia golf?
Un joc inventat în Scoția. Foarte distractiv.
Ce fel de om ar trișa la golful ăsta?
- Un nenorocit! - Un dement!
Și am menționat că e cel mai bun prieten al unui pedofil?
Vă rog, cetățeni! Calmați-vă! E doar o discuție ipotetică.
În realitate, un om cu un caracter așa mizerabil
nici n-ar apuca să fie ales președinte.
Doar arunc niște idei, dle președinte.
Dar dacă ar fi un om corupt până în măduva oaselor,
un mitoman care profită de prejudecățile oamenilor?
Afirmi că electoratul nostru e format dintr-o adunătură de neghiobi,
care pot fi infleunțați de un asemenea netrebnic?
Da, dle președinte, fix asta afirm.
Dacă l-au votat, înseamnă că-l plac. E voința poporului.
E prostie!
E democrație!
Să votezi un așa nesimțit e finalul democrației noastre.
- Tu ești nesimțit! - Tu ești nesimțită!
- Și tu! Și tu! - Ba tu!
- Tu ești! - Gura, scorpie!
Cetățeni, vă rog!
Încetați! Așa ceva e nebunie.
Cetățeni!
Molâule!
- Oameni buni! Cetățeni! Terminați! - Război civil.
Vă implor! Vă rog stăruitor! E o nebunie. Cetățeni!
Suntem terminați.
ÎN MEMORIA LUI ROB REINER
Traducerea: Luciana Brad