ŽIVOT, LARRY A HONBA ZA NEŠTĚSTÍM
DĚJINY USA BEZ ZÁRUKY 2. díl
4. ČERVENCE 1776 STÁTY AMERIKY
V roce 1803 získal Thomas Jefferson od Napoleona za 15 milionů dolarů
Louisianu, čímž zdvojnásobil velikost Spojených států
za velmi výhodnou cenu necelých 7 dolarů za kilometr čtvereční.
Prezident Jefferson pověřil M. Lewise expedicí na západ
s cílem prozkoumat a zdokumentovat nové teritorium.
Lewis vybral jako dalšího vůdce expedice
nejlepšího přítele Williama Clarka.
13 tisíc kilometrů dlouhá výprava měla trvat roky,
ale ještě než se vydali na proslulou expedici,
museli překonat tu největší překážku.
Lewisovu ženu Mavis.
Zlato!
Panebože.
Jak tys mi chyběl.
-Propána, tys chyběla mně. -Jsem ráda, že jsi doma.
Ty máš nový čepec?
Ano. Šila jsem ho, když jsi byl pryč.
Moc ti sluší.
-Skvělá práce. Výborná. -Díky. Díky.
-Jsi tak skvělá švadlena. -Snažím se.
Zvládneš vše, co vezmeš do těch malých ruček, že?
Ano. Tak jsi mi chyběl. Chyběl jsi mi.
Byls teď dlouho pryč,
ale všude kolem je třeba udělat spoustu práce.
Je zapotřebí vykopat díry na latríny, než dorazí deště.
Nezapomeň, že tu máme k vydělání kůže z loňského roku,
ke kterým jsme se ještě nedostali.
-Proboha, je to spousta práce, že? -Jo.
Jak dopadla schůzka s prezidentem Jeffersonem?
Asi o tom teď mluví všichni.
Další indiánský masakr?
Ne. Koupě Louisiany.
To je fakt velká věc.
Obrovská. A co vaše setkání? Co ti říkal?
No... je to šílený,
ale on chce, abych prozkoumal...
Oregonskou stezku.
-Cože? -Jo, koupili Louisianu.
-Ty? -Jo. Potřebuje mapy a...
-Mapy? -Chce vědět, co koupil.
Aha. Sotva ses vrátil a zase jsi na odchodu.
Já vím. Myslíš, že se mi chce? Chci tu být s tebou.
Chci stahovat mršiny. Chci vydělávat kůže.
Chci zavařovat ovoce, nakládat okurky.
Chystal jsem se na to. Byl jsem připravený.
Ty tam půjdeš sám? Tu Oregonskou stezku půjdeš sám?
-Ne, ne... -Aha.
Ne...
Budeš mít společnost.
Clark, ten... Clark je... Půjde tam se mnou Clark.
William Clark?
Jo, William. Jo. William půjde. Jo.
Kamarád z rybářských výprav.
Jefferson tam chce Clarka. Myslíš, že ho chci já?
Pořád fňuká. Na všechno si stěžuje.
Nepřejde hory.
On má haluxy a pořád jen:
"Moje nohy, mý palce, mý palce..."
Chtěl jsem se z toho vykroutit, vážně, lásko.
Nechci na průzkum s Clarkem.
Takže prezident chtěl, abys zmapoval Oregonskou stezku
s nejlepším kamarádem Williamem Clarkem.
Je to vlastně taková náhoda.
Mám nejlepšího kamaráda.
A aniž bych prezidentu Jeffersonovi cokoliv řekl, povídá:
"Chci, aby s vámi šel William Clark." Ani nevěděl, že jsme kamarádi.
Omluv mě.
Kdo to asi bude?
-Ahoj, Williame! -Ahoj!
Propána, to je překvapení.
-Tak prý už jsi zpátky. -Jo. Zlatíčko. Hele, hele.
William Clark. Zrovna jsme o tobě mluvili.
No jo!
-Co Abigail? -Dobrý. Má se fajn.
A co tvé haluxy?
-Co? Moje co? -Haluxy.
Tvé haluxy.
-Haluxy. -Haluxy.
-Tvůj problém s haluxy. -Dobrý.
-Haluxy jsou v pořádku. -V pořádku.
Používáš na ně vrbovou kůru?
Vrbovou kůru. Jo, použil jsem vrbovou kůru. Na žvýkání.
Ne, musíš si tou kůrou ty haluxy potřít.
To dělám taky.
Třu kůrou a žvýkám a najednou je palec takovýhle.
-Třeš a žvýkáš. -Jo.
-Je to zázrak. -Je to zázrak.
Tak jo. Hezky si tu spolu povídejte.
Já mám povinnosti.
Má povinnosti.
Spousta prádla na jednu ženskou.
-Takže jsi jí to řekl? -Jo.
-A dobrý? -Ne, není to dobrý.
-Tys to řekl Abigail? -Jo, taky to ví.
-A co říkala? -Nic moc. Ale zvládnem to.
-Půjdeme. -Musíme jít.
O tom nemůže být pochyb. Jdeme.
-Ano. -Půjdeme.
-Nezapomeň udici. -No jo.
-Mám nástrahy, návnady... -Výborně.
A co síť? Máš i síť?
Ne, nemám síť. Musím použít klobouk.
-Použiju klobouk. -Bezva.
Hlavně si celou výpravu užijeme.
-Jo, užijeme. -Ryby.
A hotovo, ne?
Musíme probádat to území.
Jo.
Co to pro nás znamená?
No, asi jdeš na místo, kde jsi nikdy nebyl,
a tam se pak jen rozhlížíš.
-Jo, tohle zvládnem. -Není to těžký.
-Snadný. -Je to snadný, jo.
Byls ve Washingtonu. Viděls Jeffersona. Co je zač?
-Debil. -Vážně?
Divnej týpek. Pořád jezdí do Francie.
Co dělá ve Francii?
No a co my? Vezmem nějakou tu squaw?
"Squaw" už dnes říkat nemůžeš. "Squaw" smí říkat jen oni.
-Oni můžou. -Jo, my nesmíme.
-"Teepee"? -"Teepee" asi jo.
-Můžeš říct "wampum"? -Tak to je šedá zóna.
To je fuk. Ale bude to velký.
-Velký! -Velký!
Copak je tady velkého?
Je velké břemeno muset opustit rodiny
a vydat se na tu šílenost.
-Ano. -Vůbec tam nechceme.
Ale cítíme zodpovědnost vůči našemu prezidentovi...
-Prezident nás potřebuje. -Potřebuje nás.
-Služba vlasti. -Služba vlasti, ano.
-Tak jo. Stejně si musíš zabalit, ne? -No jo.
Ne, ne, ne. Moment, mám jen pár otázek.
Takže, Williame,
na tuhle výpravu tě vybral prezident Jefferson.
-Ano. -Takže ses s Jeffersonem viděl?
-Jo, jo. -Jaký je?
Je to debil.
Byls někdy na průzkumné výpravě?
Jsi průzkumník jen tím, že žiješ.
Návštěva každého místa, kde jsi poprvé, je průzkum.
-Jsi průzkumník? -Ano.
Jsi průzkumník, jakmile opustíš lůno.
-Musíš pozorovat. -Vidíš ty oči?
Koukni, jak třeští oči. Má oči na stopkách.
To je neomezená zvídavost.
A když budete v tom, asi si i zachytáte.
Jo. Kvůli přežití.
-No jo, přežití. -Ne pro zábavu.
-Kdepak. -Pro zábavu ne.
-Vůbec. -Kvůli jídlu.
No a jak dlouho celá ta akce potrvá?
-Nepotrvá nijak dlouho. -Dva roky.
Počkej, dva roky? Dva roky?
-On si vůbec nevidí do pusy. -Maximálně.
Chcete mi říct, že Clarkova a Lewisova expedice
potrvá dva roky?
Není Clarkova a Lewisova. Je Lewisova a Clarkova.
Ne, je Clarkova a Lewisova. Podle abecedy.
Jsme Lewis a Clark. Takhle.
Je zajímavé vzít to podle abecedy.
-Jo. -Můžeš to brát podle abecedy,
ale tím to nebude zajímavější.
Jako hemenex.
"Eggs" jsou v abecedě před "ham",
a stejně to zní mnohem zajímavěji, když řekneš "ham and eggs".
Jo, ale chutná to stejně, ať už je to hemenex, nebo exenhem.
Nikdo nás nejí, Clarku.
Mě něco užírá.
Nikdo další s vámi na tu výpravu nejede?
-Ne, ne, ne. -Ne.
Pár indiánek.
Indiánky?
-Jsou tam indiánky? -Ale jsou starý.
-Staré indiánky? -Ano.
Staré, vetché.
-Vetché? -Ano.
Seschlé.
Dost, dost. Proč s vámi posílají squaws?
-Nemůžeš říkat "squaws". -Nemůžeš říkat "squaws".
Jasně. A co tam budou dělat?
-Musí nám ukazovat směr. -Potřebujeme vést.
Kdo tohle umí líp než stará indiánka?
Jo, to máte pravdu.
Navíc je potřebujou dostat z rezervace, protože jsou ošklivý.
-Oni je tam vlastně nechtějí. -Jsou ošklivý?
Ano, a víš co? Už by sis měl balit věci, ne?
Ano. Mám prádlo na šňůře. Musím balit.
Jasně. Musím jít.
Tak jo. Za chvilku ahoj.
Je tohle možný?
-Ona všemu uvěřila. -Úplně všemu.
Všemu. Těm haluxům. Ani nevím, jak halux vypadá.
Nikdy jsem ho neměl.
No a co třeba potřít a žvýkat?
Mohl bys teď k nám domů a promluvit s Abigail,
abych měl taky pokoj jako ty?
-Jo. -Bezva.
-Tak jo. -Jdeme k nám domů.
-Kam máš namířeno? -Kam jdeš?
-Domů. -Jo, to je tudy.
Ne, není. Je to po týhle cestě.
Jo, po támhletý.
Určitě?
Asi jo.
I když bych řekl...
Já myslel...
MY, LID...
Naše demokracie se liší od jiných tím,
že kandidát může být zvolen prezidentem, i kdyby neměl víc hlasů.
Divné, že?
Z důvodů, které odporují logice,
zakotvili Otcové zakladatelé do Ústavy "Electoral College",
což není žádná škola, ale "sbor volitelů".
Není to vzdělávací instituce, ale proces,
kdy má každý stát určité množství volitelů podle počtu obyvatel.
Kvůli tomuto bizarnímu procesu už pětkrát v historii USA
vítěz lidového hlasování nezískal prezidentský úřad.
V roce 1876 kandidoval demokrat Samuel J. Tilden
proti republikánovi Rutherfordovi B. Hayesovi.
O volební noci čekal výbušný Tilden na výsledky v hotelovém pokoji.
To je úžasné.
Jaká úžasná děkovná řeč.
-Díky. -Díky, guvernére.
Třeba tenhle řádek.
"Od břehů Hudsonu
k zvlněným pahorkům severního kraje
nesly se vaše hlasy."
-Snad na tento projev dojde. -Díky, pane.
Na finance bych dal Seaburna.
Ano.
-Na zahraničí Colemana. -Je kreativní.
Nemá zkušenosti se zahraniční politikou, ale...
-Ne, ale můžete ho ovládat. -Ano, samozřejmě.
Uvažuji ještě o něčem.
Že bych z vás udělal
prvního černého člena kabinetu.
Ministra pošt.
-Vás, pane. -Nevím, co na to říct.
-Vás, pane! -Předem doručeno.
"Předem doručeno." Nádhera. Nádhera.
Když přemýšlím o stěhování do Bílého domu,
jako první musíme vyměnit matraci.
Grant... Nebudu spát v jeho nechutné...
Pije a kouří v posteli.
Jsem si jistý, že se o to postarají.
-Dají tam novou matraci? -Samozřejmě.
To nevíme. Víte, co asi udělají?
Otočí tu starou. Tohle oni udělají.
Vždyť je to stoletá ohavnost.
Musíme sehnat nové povlečení.
Kdo ho zaplatí? Musím ho platit přímo já?
-Daňoví poplatníci. -A co samotné stěhování?
Máme už připravené svoje lidi.
-A co spropitné stěhovákům? -Spropitné?
Kolik těm lidem dáte?
Občas nemáte drobné. Musíte jim dát dolar.
Dolar nikomu dávat nebudem.
Celý Bílý dům přece patří lidu. Platí lid.
Za to platit nebudu.
-Nezaplatíte vůbec nic. -To zní moc hezky.
Guvernére, mám nejnovější výsledky voleb.
Hlasovalo 82 procent, téměř celý národ.
V lidovém hlasování má náskok
o 250 000 hlasů
guvernér Tilden.
Ale...
ale...
ale..
-Je čas to rozjet. -Jdeme něco najít.
To není vše.
-Co se děje? -Co?
Hlasy sboru volitelů:
184 Tilden,
185 Hayes.
-Cože to? -Co?
Hayes vyhrál.
-Cože? -On je prezident.
Co?
Moment. Co?
Prohrál jste.
Ne, ne! Vyhrál, vyhrál, vyhrál!
Mám nejvíc hlasů. Co je do prdele sbor volitelů?
-Co je to za kravinu? -To je ústava.
Ne, ne, ne! Není to fér. Vyhrál jsem! Co je tohleto za zemi?
-To je demokracie. -Ne, to není demokracie!
Já měl nejvíc hlasů! Kdo vymyslel ten sbor volitelů?
Pitomý Otcové zakladatelé?
Co je to za hovada?
Madison, nejradši bych mu jednu vrazil! Kretén!
Vyhrává, kdo má nejvíc hlasů!
Ježiši!
Guvernére, uklidněte se.
Který státy nás podrazily?
Louisiana, Jižní Karolína a Florida.
Florida! Ale do hajzlu!
Je všechno v pořádku?
-Co tu do prdele chceš? -Pane prezidente.
Padej ihned ven! Padej, ty patolízale!
Proč vůbec máme ten sbor volitelů?
Protože republikáni neschválí ústavní dodatek,
protože ví, že by každý volby prohráli!
Tyhle šmejdi
jsou jediná konkurence ve světě, kde výhra znamená prohru!
Prohráli jste! Prohráli jste!
Prohráli! Prohráli!
To není fér.
Musíme pracovat na projevu k uznání porážky.
Guvernére! Ne!
Parchanti!
-Jsem prezident! -Neubližte si!
-Guvernére, nestojí to za to. -Já jsem vyhrál!
Já vyhrál! Jsem prezident!
NEWYORSKÁ BURZA
Krachem burzy cenných papírů začala v říjnu 1929 světová krize.
Ceny akcií klesly za 10 týdnů o 50 % a miliardy zmizely v nenávratnu.
Lidé přišli o práci, životní úspory i domovy.
Finanční krach a vysoká nezaměstnanost vedly
k všudypřítomným sebevraždám.
Fronty na polévku se táhly přes celé bloky.
Lidé byli vděční za každou dostupnou pomoc.
Tedy většina lidí.
Mimořádné vydání! Podle Hoovera může za krizi Coolidge!
Kde to dneska vázne?
Koukni na to. Ta fronta nemá konec.
-Šílený. -Neuvěřitelný.
Hrozný.
Čau, Ralphe. Jak dlouho už jsme se neviděli?
Příteli.
Co to děláte?
Jen si tu povídám s kamarádem Ralphem.
No jistě. Ani ho pořádně neznáte.
Znám, hráli jsme spolu baseball.
Není váš kámoš. Lžete.
Vím, o co vám jde. Předbíhání konverzací. Tak to ne.
Ani nevím, co to je.
Když předstíráte, že někoho znáte, abyste se ve frontě protáhl dopředu.
Vyrostli jsme spolu.
Tohle předbíhání je jen pro blízké příbuzné. Ani pro bratrance ne.
Kdo vás určil za arbitra pro předbíhání?
Můj otec. Pak umřel. Proto jsem teď nový arbitr.
Váš otec byl mizera. A vy jste to samý.
Před dvaceti lety bych z vás vymlátil duši.
-Jo, jasně. Užijte si polívku. -Padej dozadu!
Samozřejmě, že bych z něj duši nevymlátil.
Z nikoho bych nevymlátil duši. Ale je legrační to říkat.
No jo. Je to legrace.
Bylo by fajn to říct a pak to potvrdit, že jo?
-Ano. Jako bych to viděl. -Jo.
Mimochodem, už jsi slyšel o Stu Mackeym?
Spáchal sebevraždu. Skočil z mostu.
Panebože. Moc dobře jsem ho znal.
Jo. Nechal po sobě dopis, vzkaz na rozloučenou.
Zmínil v něm ženu, rodinu a blízké přátele.
Martyho, Boba, Mela, Jeffa Salcida.
No a... zmínil i mě?
Myslím, že ne. Ne.
-On mě nezmínil? -Ne, nezmínil.
Znal jsem ho líp než Jeff Salcido.
Tak proč ne? Minulý týden jsem ho viděl.
Stáli jsme frontu na chleba.
Svěřovali jsme si hodně důvěrné věci.
Otevřel jsem se mu.
O tom, jak jsem se vyvlíkl z velké války
předstíráním šílenství.
-Vážně? -Jo.
Šel jsem tam a povídám:
"Nevyšel jsem z domu už celých pět let."
"Tohle je poprvé, nemůžu s nikým bojovat."
Nevěděl jsem, že se dala využít imbecilita.
Mimochodem, tahle vojenská historka je jen mezi námi.
Já jim řekl, že jsem homosexuál.
-Takhle jsem unikl. -Chytrý.
Jinak ale nejsem, to asi nemusím říkat.
Tak proč to říkáš?
No, prostě říkám...
Když řekneš, že to nemusíš říkat, tak nevidím důvod, proč to říkáš.
Občas, když něco nemusíš říkat,
musíš říct, že to nemusíš říkat, aby to zbytečně neříkal někdo jiný.
Tak nikomu neříkej, co jsem udělal.
-Aby ses dostal z armády. -Správně.
-Jasně. -To asi taky nemusím říkat, ne?
-Zase. -Je to jiná myšlenka.
-Víš, jak to myslím? -Jedna polívka, jeden chleba.
Pokračujte.
Nechápu, proč mě v tom dopisu nezmínil.
Je možné, že jsem ho nějak urazil?
Co jsi mu řekl? Řekls mu něco?
Pochválil jsem mu pytel od brambor.
-Cože jsi? -Jo. Měl na sobě pytel
a ve srovnání s ostatními pytli mi přišlo, že mu sluší.
Byl to fakt hezkej pytel.
Tak říkám: "Páni, krásný pytel od brambor."
Pochválil jsi mu pytel?
Spoustě lidí nesluší. Jemu seděl. Vypadal v něm dobře.
Nikdo si dobrovolně neobleče pytel. Muselo mu být trapně.
Ptal jsem se, kde ten pytel vzal,
kdybych ho chtěl taky.
Byl to kompliment. Koukni na tenhle pytel.
Oblíkl by sis ho? Ne.
A co tenhle pytel? Je hroznej. Vypadá v něm děsně.
Všechno je relativní. Jsou hrozný pytle
a musí být i dobrý pytle. On měl mimořádně dobrý pytel.
Ne. Jako že "atraktivní pytel od brambor"?
Ve srovnání s ostatními. Tohle chci říct.
Každopádně to není důvod někoho vynechat v dopisu na rozloučenou.
Není to fér.
Další. Prosím.
Díky.
-Zaprvé, díky za polévku. -Není zač.
-Smím něco navrhnout? -Jistě.
-Má nevýraznou chuť. -Je v pořádku.
-Snesla by trochu soli. -Sůl není.
-Není? -Polévku nesolíme.
Trochu neobvyklé. Obvykle je v polévce sůl.
Příteli. Žebráci nejsou vybíraví.
Víte co? Já jsem vybíravý žebrák.
Chcete polívku vrátit? Spousta dalších ji ráda sní.
Sním tu polívku.
No tak jo.
Pokračujte.
Bůh vám žehnej.
Jedna polévka, jeden chleba.
Ty máš chleba? Já nedostal chleba.
Chleba, chleba, chleba, chleba!
Všichni mají chleba. Znáš většího smolaře, než jsem já?
Stu Mackey.
-Jdu si pro chleba. -Další!
-Nedostal jsem chleba. -Hej!
Co to děláte?
Ne, ne, ne. Já chci jen krajíc chleba.
Když chcete chleba, musíte do fronty.
-Už jsem byl ve frontě. -Dostal jste chleba.
-Nedostal. -Vy odpornej podrazáku.
-Předbíháte. -Nepředbíhám.
Jo, podvodníku, na konec.
Kvůli chlebu se nechodí na konec.
Zpátky. Na konec řady.
Sklapněte! Ticho!
-Ostuda! Zpátky do řady. -Už jsem v tý frontě stál.
Běžte do prdele! Chcípněte!
Jste všichni banda hnusných povalečů!
Před dvaceti lety bych z vás vymlátil duši.
Jo. Sednout.
Jo, před dvaceti lety. Teď ne. Ale před dvaceti lety bych to udělal.
-Buď si sedněte, nebo zmizte. -Jo, před dvaceti lety.
-Tys nedostal chleba? -Ne.
Není ve frontě vdova po Stu Mackeym?
Jo. Gloria. Smutnej příběh.
Půjdu se jí zeptat na ten dopis.
-To není moc dobrý nápad. -Hned se vrátím.
Glorie.
-Ahoj. -Ahoj. Slyšel jsem o Stuovi.
-Mrzí mě to. -Díky.
Mělas tušení, že se to stane?
To neměla.
Nesvěřil se ti třeba, že má depresi?
Ne. Vypadal tak šťastně. Koupil si nový pytel na brambory.
Víš, že jsem mu ten pytel pochválil?
Podle mě mu moc slušel.
Když se podíváš na někoho v pytli od brambor, hrůza.
Jeho byl fakt lepší.
Hrozně mi ho to připomíná.
-Pytel od brambor? -Jo.
Myslíš na něj, kdykoliv jíš bramboru?
Víš co? Trochu jsem mu záviděl.
Kdybych potřeboval pytel od brambor, chtěl bych mít takový.
Pořád máš ten jeho pytel?
On v něm skočil z mostu.
Takže ho už nemáme.
Proč skákat v nejlepším pytli od brambor?
To se nikdy nedozvíme.
Stu... a já jsme si byli blízcí.
-Mluvili jste o mně? -Ne.
-Ani slovo. -Říkal, že jste si moc nepovídali.
Ale vyprávěl, jak ses dostal z války,
když jsi předstíral, že jsi imbecil.
To bylo osobní. Tohle ti neměl říkat.
Svěřoval se mi, Larry. Byl můj manžel.
Tak moc se ti nesvěřoval. Neřekl ti, proč se zabil.
Jen říkám, že když byl manžel, mohl ti říct i tohle.
Víš, snažím se teď vybavovat si jenom ty hezké věci.
Řekla bys, že měl negativní názor na to, jak jsem hrál imbecila?
Proč se na to ptáš?
Protože, alespoň, pokud vím, napsal dlouhý dopis na rozloučenou.
Dopis.
Zmínil v tom dopisu hromadu lidí.
-Bylo jich dost. -Ale mě ne.
Ne, tebe nezmínil.
A já si říkám, proč chlapa jako já z dopisu vynechal?
Proč to řešíš?
Není to fér.
Takže můj manžel skočí z mostu a spáchá sebevraždu,
ale vynechat tě z dopisu na rozloučenou není fér.
Pochop, že to mohlo zranit moje city.
To je mi tě líto.
Díky. Každopádně už to odnesla voda.
-Bože. -Jo. Jasně. Zapomeň na vodu...
Na vodu a na mosty. Hoďme to prostě za hlavu.
Je fakt těžké na to myslet.
-To asi jo. -Jsem moc smutná.
Vážně mě to mrzí. Opravdu.
-Díky. -A jsi v pořádku?
Ne. Je mi hrozně. V životě mi nebylo tak smutno.
Jsem ráda, že vůbec funguju.
Mám takový nápad.
V centru je jídelna pro chudý.
Mnohem lepší než tahle. Mají tam krátký fronty
a výborný kafe. Co tam spolu jít na kafe?
-Cože? -No tak.
Sednem si tam, zasmějeme se...
-Já a ty? -Jo.
Larry, já truchlím.
Jo, jo, jasně. Truchli, klidně truchli.
Vůbec tě nechci připravit o kvalitní truchlení.
Ale i truchlící musí jíst a pít.
Truchlící dělají všechno, co běžný člověk,
jenom tak nějak pomalu, zádumčivě.
Truchlící jsou normální lidi, jen prostě nechodí tak svižně.
Už jsem předtím šel s truchlícíma a je to fakt těžký.
Když se po 10 minutách otočíš,
truchlící je 50 metrů za tebou.
Povídám: "Truchlící, přidej. No tak, pohyb, truchlící!"
Kdybych mohl něco poradit netruchlícímu, tak ať nikdy nechodí
na výšlap s truchlícím, protože toho bude litovat.
Larry, něco ti řeknu. A řeknu ti to na rovinu, ano?
-Kdybych netruchlila... -Kdybys nebyla truchlící.
Kdybych netruchlila, kdybych byla jediná na světě
a ty poslední muž na planetě,
nešla bych s tebou na výšlap
a nepila s tebou ani kafe, ani nic jinýho.
Jasně. Chápu.
Je to 50 na 50.
Hodíš si mincí, padne ti kafe, nebudeš...
Sklapni, Larry. A běž sakra na konec fronty.
Dobře.
Hele!
Mám nápad. Vezmeš navíc chleba i pro mě?
-Žádný jsem nedostal. -Zpátky na konec. Nepředbíhat.
Už jsem byl na konci fronty. Byl jsem tam.
-Zpátky na konec. -Byl jsem na konci fronty.
Koukněte. Dělá to znovu.
To je mizera.
Už jsem byl na konci.
Pořád jen předbíhá.
Fuj!
Zpátky na konec fronty.
Oni mi nedali chleba.
George Washington byl téměř na konci druhého volebního období.
A přestože ústava neomezovala počet zvolení,
Washington usoudil, že pro zemi bude nejlepší, když odstoupí
a dokáže spoluobčanům, že mu jde o demokracii
a nikoliv o moc.
Washington též varoval před vzestupem politických frakcí.
Obával se, že pokud budou lidé volit podle věrnosti stranám,
a ne podle národních zájmů,
podpoří to pomstychtivost,
jež povede k nástupu lstivých, ctižádostivých a bezzásadových lidí,
kteří převezmou otěže vlády.
Ale to by se přece nikdy nemohlo stát.
Drazí spoluobčané,
stojím tu dnes před vámi jako váš prezident,
abych vám oznámil, že nebudu usilovat o třetí funkční období.
Cože? Vaše země vás potřebuje.
Ne. Abychom zajistili
úspěch naší rozvíjející se demokracie,
myslím, že žádný muž by neměl být prezidentem více než dvě období.
Snad se budoucí prezidenti
budou řídit mým příkladem.
Co když se tím některý z budoucích prezidentů
nebude řídit a bude kandidovat potřetí?
-Jo. -Co pak?
Na to existují nástroje.
Kongres může přijmout ústavní dodatek,
který to zakáže.
Moc chytré.
Co když bude v úřadu nějaký parchant,
narcistický šmejd, který nebude dodržovat ústavu?
Jo.
Co pak?
Chápu váš zápal, pane, ale možná byste se mohl mírnit ve výrazech.
Promiňte, pane prezidente.
Víte, tohle mě dokáže rozlítit. Tyhlety věci.
To chápu. Ale buďte si jistí,
že i kdyby budoucí prezident chtěl porušit ústavu,
stejně to Kongres Spojených států
a Nejvyšší soud Spojených států
nedovolí.
Ano. Je to tak.
A co když bude Nejvyšší soud jen banda přitakávačů
a Kongres parta chcípáků,
kterým je bližší jejich strana než země?
-Jo. -A co potom?
Ani si nedokážu představit, že by takoví lidé vůbec existovali.
Má-li však být úspěch tohoto velkého experimentu ještě lépe zajištěn,
navrhoval bych, aby po každých prezidentských volbách
proběhlo pokojné předání moci,
při němž poražený uzná výsledky voleb
a jednoznačně podpoří vítěze.
Tak to má být.
Každý, kdo nepřijme výsledky svobodných a čestných voleb,
je sociopat.
Šílenec.
Takový člověk spíš rozpoutá převrat,
než aby přiznal, že prohrál.
-To je zmetek! -Kretén!
Může zneužít prezidentství, aby obohatil sebe i rodinu.
Ne, ne.
Může poslat vojsko do amerických měst,
aby terorizoval, ba i zabíjel americké občany,
a tím odvracel pozornost od faktu, že se přátelí s pedofilem!
Může napadnout univerzity, ba i svobodný tisk,
umlčet každého, kdo ho kritizuje.
No tak. To se nemůže stát.
To si myslíte?
Chcete říct, že prezident by byl schopen jít po každém,
kdo se odváží si ho dobírat,
jako by byl velké dítě?
Velké dítě.
To není možné.
Jaký řádně zvolený prezident by tohle udělal?
Labilní prolhaný parchant,
co podvádí i při golfu.
Podvádí při golfu!
-Šílené. -Hnusné.
Co je golf?
Hra, co vynalezli ve Skotsku. Spousta zábavy.
Jaký člověk by podváděl při tomhle golfu?
-Správně. -Jen kretén!
Bídák!
Už jsem mluvil o nejbližším příteli pedofilovi?
Prosím vás, občané, klid.
Mluví jen hypoteticky.
Ve skutečnosti nikoho s tak špatným charakterem
za prezidenta vůbec nezvolí.
Jsou to jen teorie, pane prezidente.
Ale co kdyby existoval velmi zkažený zločinec,
patologický lhář, co by zneužíval předsudky lidí?
Chcete říct, že naši voliči jsou banda hlupáků,
co se nechá ošidit takovým darebákem?
Ano, pane prezidente, přesně tohle chci říct.
Jestli si ho zvolí, musí ho mít rádi. Je to přece vůle lidu.
-To je pitomost. -To je demokracie.
Ale volit takového parchanta je konec naší demokracie.
-Jste pitomec! -Vy jste pitomá!
-Vy i vy! -Ne, vy jste! Vy jste!
Sklapni, zmetku.
Občané, prosím.
Dost! Tohle je šílenství!
Občané!
Lidé!
-Občané, dost! -Občanskou válku.
Vyzývám vás, zapřísahám, tohle je šílenství!
Občané!
Jsme v prdeli!
NA PAMÁTKU ROBA REINERA
České titulky Petr Miklica Iyuno 2026