Живот, Лари и стремеж към нещастие Нещо като история на Америка
4 юли 1776 Съединени американнски щати
През 1803 г. Томас Джеферсън придобива територията от Луизианската покупка
за 15 млн. долара от Бонапарт и така удвоява размерите на САЩ
на чудесната цена от 18 долара за квадратна миля.
Президентът Джеферсън възлага на Мериуедър Луис Експедиция на запад
да изследва и документира тази нова територия.
Луис избира най-добрия си приятел Уилям Кларк
за втори водач на експедицията.
Дългото 12 875 км пътешествие се очаква да продължи години,
но преди те дори да започнат прочутия си поход,
трябва да преодолеят възможно най-голямото препятствие.
Съпругата на Луис - Мейвис.
Скъпи! Мили боже!
Много ми липсваше. Така се радвам, че си у дома.
Ново боне ли имаш? - Да, уших го, докато те нямаше.
Много ти отива, прекрасна изработка, ти си отлична шивачка.
Опитвам се.
Каквото и да захванеш, го правиш.
Много ми липсваш, наистина.
Знам, че те нямаше,
но тук има много работа за вършене.
Трябва да изкопаем отходните места, преди дъждовете да паднат.
Не забравяй и кожите от миналата година,
които не успяхме да ощавим.
Боже, много работа, а? - Да.
Как мина срещата с президента Джеферсън?
Познай за какво говорихме. - Още едно клане на индианци?
Не, за Луизианската покупка.
Голяма работа е. - Да, именно.
Разкажи ми за срещата. Какво каза той?
Ами...
Лудост е, но... - Какво?
Той иска да изследвам... Орегонската пътека.
Какво, ти? - Да, Луизианската покупка.
Трябват му карти и... - Карти?
Иска да знае какво е купил.
Тъкмо се прибра и пак тръгваш?
Мислиш ли, че ми се ходи? Искам да съм тук с теб.
Искам да одера труповете и да щавя кожите.
Да консервирам плодове и мариновам краставички.
Бях готов да го направя.
Сам ли ще поемеш по Орегонската пътека?
Не, не.
Не. - Тоест ще си с компания?
Кларк ще... Кларк ще дойде. Кларк ще ме придружи.
Уилям Кларк? - Да, Уилям.
Да, Уилям ще дойде.
Най-добрият ти приятел? - Джеферсън го избра.
Да не би аз да го искам?
Той е мрънкало, постоянно се оплаква и е лош катерач.
Има кокалчета на краката. - Кокалчета?
И вечно хленчи: "Краката ми, пръстите ми!".
Направих всичко да се измъкна, скъпа.
Не ми се изследва с Кларк.
Та президентът иска да картографираш Орегонската пътека
с най-добрия си приятел Уилям Кларк?
Това е определението за съвпадение.
Най-добрият ми приятел.
Дори не съм го споменавал на президента.
Посочи Уилям да ме придружи, а дори не знае, че сме приятели.
Извини ме. Кой пък е това?
Хей, Уилям!
Боже, каква изненада! - Кларк.
Чух, че си се върнал. - Да.
Скъпа, виж кой е тук! - Уилям Кларк.
Тъкмо говорехме за теб.
Да. - Как е Абигейл?
Добре. Тя е добре.
Как са кокалчетата ти?
Какво? - Кокалчетата ти.
Кокалчетата ти. - О, кокалчетата.
Да, добре са.
Кокалчетата са добре.
Лекуваш ги с върбова кора, нали?
Върбова кора.
Да, с нея ги лекувам. Дъвча я.
Не, търкаш кокалчетата си с кората.
И това правя, търкам я и я дъвча и пръстът ми се изправи.
Търкаш и дъвчиш? - Да.
Това е чудо. - Да, беше чудо.
Добре тогава. Ще ви оставя да си бъбрите.
Имам много работа.
Добър избор. - Много пране за един човек.
Каза ли й? - Да, казах й.
Добре ли го прие? - Не, никак не й хареса.
Ти каза ли на Абигейл? - Да.
Какво каза? - Нищо хубаво.
Ясно. - Да, но стига.
Отиваме! - Да.
Няма какво да му мислим, отиваме.
Да, добре. - Отиваме.
Вземи си въдицата. - Да.
Имам примамки и стръв.
А мрежа имаш ли? - Не, нямам мрежа.
Ще използвам шапката си.
Шапката. - Чудесно.
Ще сме само двамата и ще се забавляваме.
Ще ловим риба.
Да. - И това е, нали?
Трябва и да изследваме.
Да.
Какво включва това?
Представи си, че отиваш на непознато място
и гледаш наоколо.
Можем да го направим. Не е трудно.
Да, лесно е.
Беше във Вашингтон.
Какъв е Джеферсън?
Кретен. - Сериозно?
Да. - Той е странен човек.
Все отскача до Франция. - Да.
Какво прави там?
А ще вземем ли индианки?
Тази дума е забранена вече.
Само те могат да я казват.
Без "индианки". - А типи?
Типи става. - А вампум?
Тук е малко неясно. - Все тая.
Ще е невероятно пътешествие. - Да!
Невероятно! - Кое ще е невероятно?
Невероятно бреме е,
че трябва да оставим семействата си
и да поемем по този безумен път.
Да. - Не ни се ходи.
Но отговорността ни към президента...
И наш сънародник. - Да, сънародник.
В служба на родината. - Точно така.
Знаеш ли какво? Трябва да си стегнеш багажа.
Да. - Не, не.
Имам няколко въпроса.
И така, Уилям, президентът Джеферсън те е избрал за тази експедиция.
Да. - Значи си се срещнал с него?
Да. - И какъв е той?
Кретен.
Изследвал ли си някога преди? - Щом си жив, си изследовател.
Изследвам всяко място, на което не съм бил.
Изследваш значи? - Да.
Откакто се е пръкнал, изследва.
Наблюдавам. - Виж погледа му.
Виж ококорения му поглед.
С широко отворени очи. Той има неутолимо любопитство.
И вероятно докато правите това, ще ловите и риба.
Да, за оцеляване.
Да, оцеляване.
Не за забавление. - Не.
Няма да се забавляваме. - Ще ловим риба да ядем.
И колко време ще отнеме всичко това?
Не много. - Две години.
Две години? Две години? - Не.
Той не знае за какво говори.
Казваш ми, че тази експедиция на Кларк и Луис
ще продължи две години?
Не е на Кларк и Луис, а на Луис и Кларк.
Кларк и Луис е по азбучен ред.
Ние сме Луис и Кларк, точка.
Интересно е да го погледнем по азбучен ред.
Да.
Погледни го по азбучен ред, но така не е интересно.
Като яйца с бекон. - Да.
Беконът е през яйцата по азбучен ред,
но звучи много по-добре да кажем яйца с бекон.
Яйца с бекон или бекон с яйца, вкусът е същият.
Никой няма да ни изяде, Кларк. - Нещо ще ме изяде.
Друг ще идва ли с вас на експедицията?
Не. - Не.
Няколко индиански момичета. - Момичета?
Ще има и индианки? - Но те са стари.
Стари индиански момичета? - Да.
Стари и немощни.
Немощни? - Да.
Набръчкани.
Спрете, спрете. Защо изпращат индианки с вас?
Тази дума е забранена.
Не се казва "индианки"? - Не.
И какво ще правят те?
Ще навигират. - Трябват ни указания.
Кой ги умее по-добре от старите индианки?
Да. - Прав си.
А и искат да излязат от резервата, защото са грозни.
Там не ги искат. - Грозни значи?
Чуй ме. - Много ми е любопитно.
Събери си нещата.
Да, имам дрехи на простора.
Да, трябва да вървя.
Добре, ще се видим след малко.
Не е за вярване! - Да!
Върза се на всичко! - Да!
На всичко! - Дори за кокалчетата.
Не знаех какво е кокалче.
Никога не съм имал. - Ами за търкането и дъвченето?
Чуй. Ще дойдеш ли с мен вкъщи да говориш с Абигейл,
та да се отърва като теб? - Да.
Чудесно. - Разбира се.
Хайде тогава. - Добре.
Къде тръгна? - А ти?
Към вкъщи. - Насам е.
Не, натам е. Точно до пътеката е.
Да, но пътеката е ей там.
Сигурен ли си?
Така мисля.
Какво си мисля? - Мислех си...
Ние, народът
Нашата демокрация се отличава с това, че може да те изберат за президент,
дори да не получиш най-много гласове.
Странно, нали?
По необясними причини
бащите ни основатели утвърдили избирателната колегия в конституцията,
но колкото и странно да е, не в колежански дух.
Дори не е място, а процес,
в който всеки щат има даден брой избиратели, определени от населението.
С оглед на този странен процес пет пъти в историята на САЩ
победителят в народния вот губи президенството.
През 1876 г. Самюъл Дж. Тилдън
се кандидатира срещу републиканеца Ръдърфорд Б. Хейс.
В нощта на изборите лабилният Тилдън чака резлутатите в хотелската си стая.
Това е брилянтно. - Благодаря.
Брилянтна реч при встъпване. Благодаря.
И аз, губернаторе. - Чуйте това.
"От бреговете на Хъдсън до полегатите възвишения на Северната страна
гласовете ви бяха чути." - Да.
Дано успея да я произнеса. - Благодаря, сър.
Мисля за Сийбърн като финансов министър. - Да.
Коулман за държавен секретар. - Оригинално.
Няма опит в международните работи, но...
Ще го конттролирате. - Разбира се.
Мисля си за още нещо.
Ще те направя първия чернокож член на кабинета.
Министър на пощите. - Не знам какво да кажа.
Вас, сър!
Ще доставям поща. - Харесва ми! Харесва ми!
Като се преместим в Белия дом,
първо ще сменим дюшека.
Грант, няма да спя на отвратителния му...
Той пие и пуши в леглото. - Да.
Сигурен съм, че ще оправят това.
Ще донесат нов дюшек ли? - Да.
Знаеш ли какво ще сторят?
Ще обърнат дюшека.
Това са сто години гадост.
Трябват ни чисто нови чаршафи. Кой ще ги плати?
Аз ли? - Данъкоплатците.
Ами самото преместване?
Имаме хора, готови да го направят.
А бакшишите за хамалите? - Бакшиши?
Какво да им дадеш?
Ако нямаш дребни, трябва да им дадеш долар.
Няма да даваме долар.
Белият дом е домът на народа, хората ще плащат.
И няма да плащам нищо? - Ни пукната пара.
Това ми харесва. - Да.
Губернаторе, резултатите излязоха.
Гласували са 82 процента от населението, почти цялата нация.
Победител в народния вот с 250 000 гласа
е губернатор Тилдън.
Но...
- Ще си запаля пурата.
Да намерим с какво. - Има още нещо.
Какво?
Избирателната колегия е гласувала...
...със 184 гласа за Тилдън
и със 185 гласа за Хейс.
Я пак. - Какво?
Хейс спечели. - Момент, какво?
Той е президентът.
Вие изгубихте. - Не, аз спечелих! Спечелих!
Получих най-голям вот! Каква е тая избирателна колегия?
Що за глупост е това?
В конституцията е. - Не, не! Не е честно!
Аз спечелих! Аз! Що за страна е това?
Демокрация. - Не, това не е демокрация!
Получих най-голям вот. Кой измисли тая колегия?
Скапаните бащи основатели? Що за кретени!
Мадисън, искам да го ударя в лицето. Гадняр!
Получилият най-голям вот печели!
Исусе! - Губернаторе, успокойте се.
Кои щати ни предадоха? - Луизиана, Южна Каролина и Флорида.
Флорида! Негодници!
Наред ли е всичко? - Какво искаш?
Махай се! Изчезвай, гъзолизец!
Защо имаме избирателна колегия?
Републиканците няма да приемат поправки в конституцията,
иначе ще изгубят всички избори!
Скапани гадняри!
Това е единственото съревнование, в което ако спечелиш, губиш!
Губиш! Губиш!
Не е честно.
Няма никаква логика.
Трябва да напишем реч за признаване на поражението.
Губернаторе, не!
Не, не! - Чакайте, спрете!
Не, губернаторе! Спрете! - Сър!
Губернаторе, не! - Аз съм президентът!
Аз съм президентът! - Не се убивайте!
Губернаторе, не си струва! - Аз победих! Аз съм президентът!
Нюйоркска фондоба борса
Голямата депресия започва със срив на фондовия пазар през октомври 1929 г.
Цените на акциите падат с 50 процента за десет седмици
и заличават милиарди от богатството.
Хората губят работата си, спестяванията си и домовете си.
Финансовият крах и високата безработица водят до повсеместно отчаяние
и масови самоубийства.
Опашките за безплатна храна се вият с километри.
Хората са благодарни за всяко получено подаяние.
Или поне повечето.
Безплатно за безработните
Горещи новини! Хувър я нарича Депресията на Кулидж.
Прочетете за това! Хувър я нарича Депресията на Кулидж.
Защо върви толкова бавно днес?
Погледни, краят й не се вижда.
Безумно е. - Невероятно!
Ужасно е.
Ралф, как си? Мина много време.
Хей, приятел.
Какви ги вършиш?
Бъбря си с моя приятел Ралф.
Я стига! Дори не го познаваш.
Играехме бейзбол заедно. - Не ти е приятел, лъжеш!
Лафиш си и пререждаш.
Нямаш право. - Не знам какво е да си лафя.
Преструваш се, че познаваш някого,
за да се намърдаш в опашката. - Израснахме заедно.
Само преки роднини се допускат, дори братовчедите не могат.
Кой те е назначил за канцлер на опашката?
Баща ми, той умря и сега съм новият канцлер.
Баща ти е бил измамник като теб.
Преди 20 год. щях да те пребия.
Сигурно, късмет с кухнята.
Разбира се, не бих го пребил.
Никого не бих пребил, но е забавно да го кажа.
Да, звучи забавно.
Ще е забавно да го кажа и потвърдя с действия.
Знам, дори си го представям.
Впрочем чу ли за Стю Маки?
Самоубил се, скочил от мост.
Боже, познавах го много добре. - Оставил е предсмъртно писмо.
Сбогувал се е с всички, с жена си, семейството си и приятелите си.
Марти, Боб, Мел, Джеф Салсидо.
Той...
Споменал ли ме е?
Не мисля. Не.
Не ме е споменал? - Не.
Познавах го много по-добре от Салсидо, чудно защо не ме е споменал.
Видях го миналата седмица на опашката за хляб.
Споделихме си много тайни, аз му се доверих.
Казах му как се измъкнах от Голяма война,
като се престорих на луд.
Така ли направи? - Да.
Отидох там и казах:
"Не съм излизал от вкъщи пет години.
За първи път ще се сражавам".
Не знаех че имбецилът е негоден за военна служба.
Но нека да запазим това между нас.
Аз им казах, че съм хомосексуалист, така се отървах.
Умно. - Да. Но не съм такъв.
От само себе си се разбира. - Защо го каза?
Просто казвам...
Ако се разбира от само себе си, няма причина да го казваш.
Понякога дори за очевидното
казваш, че се разбира от само себе си, та никой да не говори.
Не казвай какво съм направил.
Да избегнеш армията. - Да.
Разбира се.
И това се разбира от само себе си. - Да.
Това е друга тема.
Разбираш ли ме? - Да.
Вървете напред.
Не разбирам защо не съм споменат в писмото му.
Дали не съм го обидил с нещо?
Казал ли си му нещо?
Направих му комплимент за чувала му за картофи.
Какво? - Да.
Носеше чувал за картофи и много му отиваше.
В сравнение с други чували неговият изглеждаше много добре.
Казах: "Хубав чувал за картофи".
Казал си му, че е хубав? - На много хора не отива.
Но на него му стоеше добре.
Никой не иска да изглежда добре в чувал, засрамил си го.
Дори го попитах откъде го е взел, в случай че и на мен ми потрябва.
Беше комплимент. Виж онзи чувал.
Би ли го носил? Не.
Ами онзи? Ужасен е, той изглежда зле.
Има ужасни чували за картофи.
Но има и хубави такива, неговият бе от най-хубавите.
Има "привлекателни" чували?
Да, в сравнение с другите.
И все пак това не е причина да не споменеш някого в предсмъртното си писмо.
Не е справедливо. - Следващият! Заповядайте.
Благодаря.
- Първо, благодаря за супата.
За нищо. - Едно предложение?
Добре. - Малко е безвкусна.
Супата е чудесна. - Да бяхте добавили сол.
Няма сол. - Няма ли?
Не солим супите. - Има ли супа, има и сол.
Просяците не могат да са придирчиви. - Аз съм придирчив просяк.
Ако искате, върнете супата. Много хора ще я изядат.
Ще си я изям.
Добре тогава. - Напред.
Взел си хляб? На мен не дадоха.
Хляб, хляб, хляб. Всички имат хляб.
Има ли някой с по-лош късмет от моя? - Стю Маки.
Ще си взема хляб. - Следващият!
Не получих хляб. - Хей!
Какво правиш?
Не, не. Само си взимам хляб.
Трябва да се наредиш.
Вече бях на опашката. - Взел си си хляб.
Не получих хляб! - Хитър кучи син!
Пререждаш ни. - Не го правя.
Лафиш и пререждаш, нареди се.
Няма да се редя за хляб.
Нареди се на опашката. - Върви отзад!
Млъквайте! Млъквайте!
Дразниш, върви отзад. - Бях на тъпата опашка.
Вървете по дяволите! Пукнете! Всички вие, гадни клошари!
Преди 20 год. щях да ви пребия.
Седни! - Да, преди 20 год., сега не мога.
Но преди 20 год. щях да мога.
Сядай или се разкарай. - Преди 20 год.
Не получил ли хляб? - Не.
Там на опашката не е ли вдовицата на Стю Маки?
Да, Глория. Много тъжно.
Ще я попитам за писмото. - Идеята не е добра.
Веднага се връщам.
Глория.
Здравей. - Здравей.
Чух за Стю, много съжалявам. - Благодаря.
Подозираше ли, че това ще се случи?
Не, изобщо.
Да ти е казвал, че е депресиран или друго?
Не, изглеждаше много щастлив. Тъкмо си бе купил нов чувал за картофи.
Направих му комплимент за него.
Стоеше му чудесно.
Виж другите чували за картофи, на нищо не приличат.
Неговият бе много по-хубав. - Напомнят ми много за него.
Другите чували за картофи? - Да.
Мислиш ли за него, като ядеш картофи?
Дори леко му завидях.
Ако ми трябваше чувал за картофи, щях да искам като неговия.
Пазиш ли го още?
Той скочи с чувала за картофи.
Вече го нямаме.
Защо ще скача с най-хубавия си чувал за картофи?
Едва ли ще узнаем. - Със Стю бяхме близки.
Говореше ли за мен? - Не.
Нито дума? - Каза, че сте си побъбрили.
Каза ми как си се отървал от войната,
като си се престорил на слабоумен.
Беше лично, не биваше да ти го споделя.
Споделяхме си, Лари. Бяхме женени.
Явно не ти е споделял много, щом не ти е казал защо се самоуби.
Каза, че сте си споделяли всичко,
но това не ти е споделил.
Опитвам се да си спомням хубавите неща.
Смяташ ли, че имаше лошо мнение за мен, защото съм се престорил на луд?
Защо ме питаш? - Написал е дълго,
доколкото разбрах, предсмъртно писмо.
О, писмото.
Споменал е много хора, които познавам.
Да, много. - Но не и мен.
Не, теб не те спомена.
Питах се защо ме е изключил от писмото.
Защо те е грижа? - Не е справедливо.
Съпругът ми скача от мост и се самоубива,
но че не те споменава в писмото си е несправедливо?
Чувствата ми бяха наранени.
Много съжалявам за теб. - Благодаря.
Както и да е, минало-заминало.
Боже! - Да.
Забрави водата, водата и мостовете.
Да ги оставим зад себе си.
Трудно е да мисля за това. - Предполагам.
Много съм тъжна. - Дълбоко съжалявам, наистина.
Благодаря. - Справяш ли се?
Не, не се справям. Не съм била по-тъжна в живота си.
Едва се държа на краката си. - Ще ти предложа нещо.
Има безплатна кухня в центъра.
Много по-хубава от тази, опашките са къси.
Правят и чудесно кафе.
Да изпием по кафе там. - Какво?
Хайде, ще поседнем и ще се посмеем.
Аз и ти? - Да.
Лари, в траур съм. - Да, разбира се, скърби.
Далеч съм от мисълта да прекъсвам един хубав траур.
Но и опечалените трябва да ядат и пият.
Опечалените правят каквото и другите,
но по по-бавен и тъжен начин.
Те са като нормалните хора,
само дето им липсва енергия.
Ходил съм с опечалени и наистина е много трудно.
Обръщам се след 10 мин, а опечаленият е 50 м зад мен.
Хайде, опечалени, настигни ме! Живо, движи се!
Ако трябва да дам един съвет на неопечален, ще е следният:
не ходи на поход с опечален, горчиво ще съжаляваш.
Лари, чуй ме. Нека ти го кажа в прав текст.
Дори да не бях в траур... - Да речем.
Дори да не жалеех и бях сама,
а ти бе последният мъж на земята,
не бих отишла на поход с теб, нито да пия кафе
или други течности с теб.
Добре, схванах. Това е на кантар.
Подхвърляш монета и пиеш или не кафе.
Млъкни, Лари, и се нареди на проклетата опашка.
Добре.
Знаеш ли какво? Би ли взела още едно парче хляб?
Не ми дадоха. - На опашката и без лафене!
Вече бях на опашката.
Нареди се! - Вече бях на опашката.
Вижте го, многократен нарушител! - Пак ли този?
Бях на опашката! - Лафи и прережда.
Ууу! - Отзад на опашката!
Нареди се на опашката! - Не ми дадоха хляб!
Джордж Вашингтон е в края на втория си мандат
и въпреки че конституцията му позволява неограничено преизбиране,
той решава, че е най-добре да се оттегли
и да докаже на сънародниците си,
че отдадеността му е към демокрацията, а не към властта.
Вашингтон предупреждава и за възхода на политическите фракции.
Той се бои, че ако хората гласуват по партийна линия
вместо за общото благо на нацията,
това може да породи желание за мъст и да доведе до издигането на хитри,
амбициозни и безпринципни хора, които да поемат управлението.
Но това е невъзможно да се случи.
Скъпи сънародници,
днес заставам пред вас като ваш президент
да съобщя, че няма да се кандидатирам за трети мандат.
Какво?
Страната се нуждае от вас!
Не, за да гарантирам успеха на прохождащата ни демокрация,
вярвам, че никой не бива да служи като президент повече от два мандата.
Надявам се бъдещите президенти да последват примера ми.
Ами ако бъдещите президенти не последват примера ви
и се кандидатират за трети мандат? - Да, какво ще стане?
Има решение и за това.
Конгресът може да приема поправка в конституцията, забраняваща това.
Много умно.
Ами ако в кабинета влязат тъпаци, нарцистични кретени,
които не спазват конституцията?
Да!
- Тогава какво?
Разбирам lвълнението ви, но по-добре овладейте езика си.
Простете ми, г-н Президент.
Всичко това много ми лази по нервите.
Разбирам, но нека ви уверя, че дори ако този бъдещ президент
наруши конституцията, то Конгресът на Съединените щати
и Върховният съд на Съединените щати не ще го позволят.
Вярно е, точно така.
Но ако Върховният съд е група от блюдолизци,
а Конгресът - група от страхливци,
които ги е грижа повече за партията, отколкото за страната?
Дори не си представям съществуването на подобни хора.
Но за да гарантирам допълнително успеха на този велик експеримент,
ще предложа след всеки избор за президент
да има мирно предаване на властта. - Да.
Изгубилият да приеме изборните резултати
и пламенно да подкрепи победителя.
Така е редно.
Който не приеме резултатите от свободни и честни избори, е социопат.
Безумец!
Такъв човек по-скоро ще подбуди към бунт,
вместо да признае, че е изгубил.
Ама че негодник! - Мерзавец!
Ще използва президенството да облагодетелства семейството си.
Не, не.
Може да прати войски в градовете ни
да тероризират и дори да убиват американски граждани,
само да отклони вниманието от факта, че дружи с педофил!
Ще атакува университетите и свободната преса,
за да заглуши всеки, дръзнал да го критикува.
Стига бе! Това не може да се случи. - Само така си мислиш.
Нима предлагате президентът да отдели време
и предизвика всеки, дръзнал да му се присмее,
сякаш е едно голямо бебе?
Голямо бебе!
Не го вярвам.
Кой законно избран президент би направил това?
Несигурен, лъжлив задник, който мами дори на голф.
Той ще мами и на голф! - Ама че ненормалник!
Това е гнусно. Какво е голф?
Игра, измислена в Шотландия. Много е забавна.
Що за човек ще мами на този т.нар. голф?
Задник! - Ненормалник!
Споменах ли, че е най-добър приятел с педофил?
Граждани, успокойте се. Той говори хипотетично.
В действителност човек с толкова нисък морал
никога не ще бъде избран за президент на първо място.
Аз само си разсъждавам на глас.
Но ако е крайно корумпиран измамник,
патологичен лъжец, който спекулира с хорските предразсъдици?
Нима твърдите, че електоратът ни е сбирщина от измамници,
които ще бъдат подведени от такъв мерзавец?
Да, г-н Президент! Точно това твърдя!
Ако гласуват за него, значи го харесват. Ще е волята на народа.
Това е тъпотия!
Това е демокрацията!
Гласуването за такъв кретен ще е краят на демокрацията ни!
Ти си кретен! - Не, ти си кретен!
Ти и ти! - Не, ти!
Ти! - Млък, кучко!
Граждани, моля ви!
Спрете! Това е безумие!
Граждани!
Ти си кретен! Да!
Хора! Граждани, спрете! - Гражданска война.
Умолявам ви, заклевам ви, това е безумие! Граждани!
Прецакани сме.
В памет на Роб Райнър
Превод: Teodora Bizova