Ovog 4. jula Amerika će proslaviti 250 godina postojanja.
U tu čast,
osvrnućemo se na događaje, ljude i ideje
koji su uobličili i sačuvali našu samostalnost.
Oci osnivači sačinili su povelju
koja jemči vladavinu prava i prava čoveka.
Osnovali su novu naciju
gde vlast nema monarh već običan građanin.
"Mi smatramo ove istine očiglednim," napisali su.
"Svi ljudi su stvoreni jednaki."
To je bila radikalna, čak i revolucionarna ideja.
Ipak, ono što Ameriku čini istinski jedinstvenom
jeste da se večito razvijamo.
Nismo savršeni.
Umemo da budemo plahoviti, sitničavi, sebični, jeftini.
Realno, neki od nas će se večito na nešto žaliti.
Ali uvek smo uspevali da nadvladamo bukadžije,
te vrlo neprijatne ljude koji su ometali napredak,
te jadne, netolerantne... Jesam li rekao sitničave?
Žalosne... -To nije u scenariju!
Život, Lari i potraga za nesrećom Nešto kao istorija Amerike
U zimu 1775. godine Kongres je shvatio
da je odvajanje od Britanije jedini put.
Petorici ljudi je povereno
da napišu razloge
za odbacivanje monarhije, Deklaraciju nezavisnosti.
To su bili Džon Adams, Tomas Džeferson,
Bendžamin Frenklin, Rodžer Šerman i Robert Livingston.
Veruje se da je prvi nacrt sastavio Tomas Džeferson,
ali zapravo se Livingston bacio na to kao na drogu.
Neki kažu da i jeste bio pod dejstvom.
Gospodo članovi Kontinentalnog kongresa,
konačno imamo prvi nacrt Deklaracije nezavisnosti
koji je načinio naš uvaženi kolega Robert Livingston.
Bravo.
Bravo! -Časkom sam ga napisao.
Trebala su mi samo dva pera. Dva pera.
Zahvalni smo. -Prekinite!
Ipak, složili smo se da imamo dvadeset sedam primedbi.
Vi ste naprasno dodali još mnogo drugih.
Slažem se. Ima ih više i više su no nerazumne.
G. Džefersone, ne želimo da odredimo Rembrantu
broj boja koje sme da koristi kad slika.
Zar ne?
Buni nas nekoliko stvari koje ste napisali.
Recimo, "Ako vas neko pozove na večeru,
kao američki građanin imate pravo da pitate:
"Ko će na večeru doći?" pre nego što prihvatite poziv."
Zar ne biste želeli da znate kraj koga ćete sedeti za stolom?
Nedavno sam pozvan na večeru kod Medisonovih.
Za istim stolom je bio i Aleksander Hamilton.
Jesam li stigao da popričam sa Hamiltonom? Ne.
Zato što sam sedeo do Medisonovog strica,
uzgajivača duvana iz Virdžinije!
Kakvo traćenje vremena.
Još mi je trebalo dva sata da stignem kočijom.
Zašto izlaziti iz kuće? Svud se putuje dva sata.
Rado bih to uneo u dokument.
Želite da ubacite u Deklaraciju nezavisnosti
da je nezakonito deliti kišobran.
Ako pada kiša, ponesi kišobran. Nemoj da se namećeš drugima.
Šta ako vlasnik kišobrana ponudi da ga podeli?
Ako ponudi, to radi samo da ispadne fini.
Ne želi da deli kišobran. To nije pravo.
Nisi poneo kišobran? E baš mi je žao!
Pokisni! Nema ti druge!
Nemoj da drugi kisne zato što si ti bio glup!
Gospodine, posle 7. januara nezakonito je čestitati Novu godinu?
Tako je, Adamse.
Iako ste prvi put u novoj godini sreli osobu?
Tako je, Frenkline. Čak i tad.
To čestitanje Nove godine razvuče se u nedogled.
Dvadeseti januar, srećna Nova godina! 25. januar,
srećna Nova godina! 31. januar. Dokle?
Zašto ste uneli da je "nezakonito duboko udahnuti van kuće"?
Trebalo bi da bude. Je li lepo sretati ljude...
Divnog li dana!
Još jedan biser. "Desert se ne deli. Ako ga želiš, naruči.
Nema "dodajte mi malo"."
Nismo životinje da jedemo iz istog valova, g. Frenkline.
Možemo da imamo viljuške.
Onda bismo svi uzeli zalogaj, gurnuli viljušku u usta
i ponovo je spustili u pitu. Iako nam je bila u ustima.
To je nehigijenski, g. Frenkline.
Nekad ne mogu da pojedem celo parče pite.
Samo bih jedan zalogaj.
Uzmite sebi parče proklete pite, Frenkline!
Ako stanete u red morate u njemu da ostanete?
Dabome! Inače nastaje opšti haos.
Jao, onaj red ide brže! Prebaciću se.
Ne, ne! Staću u ovaj red.
Nalećete na ljude i izbijaju svađe
zato što bi svako da stane u red koji brže odmiče. Ne.
Izaberi red i drži ga se. Tako to ide.
Ne slažem se. Ne treba nam to pravilo.
Ne dopada vam se? Zato što ne čekate u redu.
Čekaju vaše sluge. Imam i ja sluge.
Jesam li dobar prema njima? Mislim.
Štedim li korbač? Ne uvek. Šibanje je zabavno.
Udaraš ih, udaraš, udaraš.
Kad zacvile, prestaneš.
"Čovek treba da se uzdrži od hlađenja lepezom u javnosti"?
Da li iko želi ovo da vidi?
Stvarno želite da vidite muškarca koji ovako radi rukom?
Gospodine Adams, da li želite da se vaš sin hladi lepezom?
Tako sam i mislio. Ne želi da se njegov sin hladi lepezom.
Ja ne želim da moj sin to radi.
Verujem da niko od vas ne želi da mu se sin hladi lepezom.
Ko se slaže? Da, ili ne?
Ne!
Evo još jedne stvari koju ne treba uneti.
"Nezakonito je drugome prepričavati svoj san.
Koliko god se činio zanimljiv onome ko ga je sanjao,
druge nimalo ne zanima da o tome slušaju."
Gospodo, provešćemo 38 godina na ovom svetu.
Zar ćemo te godine traćiti na slušanje tuđih snova?
Ne verujem.
Ja živim već 70 godina, zamlato. -Sedamdeset?
Izgleda da mladost održava kunilingus sa Francuskinjama.
Gospodine, otkrili ste vrelo mladosti.
Čestitam vam.
"U zemlji treba zabraniti zdravice"?
Nema napojnica?
"Ako počnete zdravo da živite, zadržite to za sebe"?
"Ako posetite Englesku, ne vraćajte se sa engleskim naglaskom"?
"Nezakonito je gladiti bradu"?
To treba da se propiše.
Evo šta je, po meni, više nego jasno.
Vi ste, gospodine, imbecil.
Gospodo! Šta radimo?
Ovo je negodovanje,
sitničavo kukanje.
Nema nikakve veze sa Deklaracijom nezavisnosti
od Engleske i tiranije!
Tako je!
Nije ovo samo Deklaracija nezavisnosti!
Ovo je deklaracija zdravog razuma.
Za 250 godina
potomci će nam biti zahvalni što smo se ovoliko potrudili
i njima život učinili nemerljivo boljim!
Gospodo, slažete li se sa mnom? Da, ili ne?
Ne!
Hiljadu puta ne.
Gospodine Livingstone, veliko vam hvala na pregornom radu.
Ipak, ništa od ovoga neće ući u našu deklaraciju.
Džefersone, reći ćete nešto? -Hoću.
Ja se ovoga neću držati,
ponajmanje "nema tapšanja uz očekivanje da se drugi pridruže".
Šerifi, izvedite ga.
Nema potrebe! Ne želim da živim u zemlji
u kojoj ljudi dele kišobran,
duboko udišu na otvorenom,
menjaju redove kako im se ćefne,
hlade se lepezom, glade bradu,
prepričavaju svoje snove i dele desert.
Srećna Nova godina, klipete!
Sedmog marta 1876.
Aleksander Graham Bel uspešno je patentirao
napravu koju je nazvao telefon.
Nekoliko dana kasnije, pred publikom,
uputio je prvi telefonski poziv svom pomoćniku Tomasu Votsonu.
Prvi telefonski poziv bio je slavan dan za američku inovaciju.
Avaj, ne i za Bela.
Dobar dan, dame i gospodo.
U ime moje supruge Mejbel želim vam dobrodošlicu.
Hvala što ste došli.
Videćete nešto dosad neviđeno u ljudskoj istoriji.
Predstavljam vam...
Telefon.
Moj pomoćnik Votson nalazi se u drugoj zgradi.
Ne vidi me i ne čuje.
Ali ovom napravom
ja ću moći da razgovaram sa njim
kao da stoji kraj mene.
Kad ja podignem slušalicu, on će začuti zvono.
Kakvo zvono?
Obično zvonjenje. Prosto će zazvoniti.
Uobičajeno.
Možda treba dati više zvona, da ljudi mogu da biraju.
Da! Ja bih da moje zvuči kao zvonce na vratima.
Ja bih zvono trubice klovna.
Ili možda zvono bicikla.
Vaši predlozi su divni, ali nebitni.
Suština je da ću razgovarati sa nekim ko je daleko.
Ako sam na klavirskom resitalu i ne želim da mi zvoni?
Nego da samo vibrira, kao drombulje?
Da.
To je zaista fantastičan predlog.
Ili da šaljemo kratke...
Ili da vi izumete nešto svoje? Pronalazite za svoju dušu.
Ovo to nije.
Hoćete nešto što vibrira? Izumite sami!
Govorite gluposti!
Da li još ko želi nešto da doda?
Možemo li da biramo boje? -Može li da svira melodiju?
Jeste li završili? Želite li da vidite kako radi?
Dabome! Ne znamo šta se čeka.
Molim vas, izađite.
Ja? -Vi. Da, vi.
Napolje! -Divan žur. Hvala vam.
Mnogo vam hvala. -Izlazite!
Ko je ona, kog đavola? -Nemam predstavu.
Šta traži ovde? Mrska mi je!
Prošla me je volja. -Molim vas!
Ne želim da vam pokažem. -Želiš.
Mesecima si radio danonoćno.
Izvinjavam se. Setila sam se još jedne stvari koja bi...
Ućutite! Želite li da vidite, ili ne? -Želim, mnogo.
Da. -Zaista?
Ne izgleda mi tako. -Svi žele.
Ne izgleda mi da želite.
Izgleda da želite samo da slušate sebe.
To želite? Jeste li zbog toga došli?
Ne.
Đavo ga odneo! -Dragi?
Proklete budale.
Gospodine Votsone, čujete li me?
Čujem vas, Aleksandere.
Može da me čuje! Čuje me!
Votsone!
Ovo je napredak nauke i komunikacije.
Ne bih uspeo bez vaše velike pomoći.
Vreme je da slavimo.
Tako je.
Dakle...
Šta radite?
Ništa posebno.
Sedim u stolici.
Da, da. I ja. Sedim u stolici.
Onda...
Dobro, dobro.
Sećate li se kad smo bili na sajmu nauke?
Gde beše? -U Klivlendu.
Bili smo u hotelu.
Sećate li se žive ograde i topijara?
Baštovan je bio fantastičan. -Da...
Bilo je slonova i foka, čak i jedna žirafa.
Mislim da je vrat žirafe bilo stablo,
što nije lepo.
Kad već radiš topijare treba da budeš purista.
Radi samo sa živom ogradom. -Da. Dobro.
A vrtovi! Vrtovi su bili prelepi.
Ubrali ste krinove, što nije bilo lepo.
Da, dobro.
Ne berete cveće... -U redu je.
U tuđoj bašti. -Odlično.
Moram da prekinem, ali...
Oh! Znate šta sam hteo da vam kažem?
Votsone, imam goste. Moram da prekinem.
Pisao mi je rođak. -Gospode.
Upoznao je neke Grahame, mada se piše drugačije.
Odložio sam pismo.
Vaše prezime nema dva slova M?
Votsone, ućutite! -Zašto biste...
Nema potrebe. -Umuknite!
Dobro, oni imaju dva M!
Ali... -Imam goste!
Znate... -Moram da prekinem!
Dva slova M su na mestu kad mljackate.
Znate li Grahame sa dva M?
Ne! Ne znam ni Grahame sa jednim slovom M!
Ni sa dva!
Ne znam ni Grahame sa tri M u prezimenu!
Izgleda da su nas prekinuli.
Sećate li se patke koju su pratili pačići?
Bili su medeni. Sad se setih, kad smo...
RAT
Prvi svetski rat počeo je 1914.
Vodile su ga Centralne sile Nemačka, Austrougarska,
Bugarska i Otomansko carstvo
protiv sila Antante, Francuske, Rusije, Italije, Britanije,
Rumunije, Kanade i Japana.
Saveznicima su se priključile i Sjedinjene Države 1917.
pošto je Nemačka potopila brojne brodove SAD,
među njima i luksuzni putnički brod Lusitaniju
sa stotinama Amerikanaca.
Užase rata najbolje pokazuju rovovske borbe
i dotad neviđeni pokolji i razaranja.
U ratu je poginulo više od 16 miliona ljudi.
Vojnici su se hrabro borili i živote dali za svoju zemlju.
Naravno, bilo je i izuzetaka.
Ja ovo ne mogu. Izgubio sam toliko drugova.
Bar ne moraš da se trudiš da održiš kontakt.
Vidi, ako se ne vratim kući, želim da mi učiniš nešto.
Možeš li da predaš ovo pismo mojoj devojci Greti?
Ja?
Napisaću još nekoliko redaka.
Polaskan sam. Lepo je što tako misliš o meni,
ali grešiš. Strašno sam neodgovoran.
Večito gubim stvari.
Jednom sam svud tražio naočare
koje su mi bile na nosu.
Tražio sam ih satima. -Čuvaj! Pada!
Nema ko osim tebe. Molim te.
Mogu da pošaljem poštom? -Ne. Predaj joj lično.
Gde ona živi? -U Albukerkiju.
Šta? Zezaš me?
Hvala. Idem da dovršim pismo.
Hej! Albukerki?
Što ne zamoliš Vodžokovskog? On živi u Santa Feu. Vodžo?
Je li ko video Vodžoa? -Ne.
Ne. Baš kažem, jedva čekam da se vratim mojoj Dejzi.
Ona me čeka.
Šta ti to znači? -Ma da, nije loša.
Ne misliš da je lepa? -Ma ne, ništa joj ne fali.
Ništa joj ne fali? -Ako se tebi dopada.
Dopada ti se? -Da. -Eto.
Ali ne misliš da je lepa?
Vodio bih je u bioskop ako plati kartu. Ako ne...
Ne verujem. Nije moj tip.
Dabome. -Svako ima svoj tip.
Ona je tvoj tip. -Šta je tvoj tip?
Mmmm... da.
Opet unjkaš. Zašto? -Unjkanje nekad mnogo kaže.
Je li teško da kažeš "da"?
Je li lepa? "Da". Idemo dalje.
Iznenadio si me pa sam bio iskren.
Da si došao pre deset minuta
i rekao da ćeš mi za 10 minuta pokazati sliku devojke,
smislio bih laž koja bi te usrećila.
Znači, ja sam kriv?
Šta ti znači taj zvuk? -Najverovatnije.
Dobro, ljudi.
Vreme je. -Narednik!
Pomolite se i spremite se za juriš.
Na moj znak, jurišaćete na ničiju zemlju.
Projurićete kroz kišu metaka.
Stići ćete do Švaba i ima da ih izbubecate!
Oho, idemo da bubecamo! Ja sam bubecalo!
Ima da bubecam!
Hoćemo li da izbubecamo?
Izbubecaćemo!
Idemo da slistimo kajzera?
Ima da ga izližemo!
Slistićemo i izlizaćemo kajzera!
Juriš!
Izlazite iz rova! Idemo, ljudi! Napred!
Posle tebe. Hajde ti prvi.
Hajde, Dejvide, izlazi! Samo napred!
Mamice.
Redove Dejvide! Brže to!
Napred, ljudi!
Samo napred!
Redove Volase, ne igraj se tu nego kreni napred.
Razumem. -Samo čas, naredniče.
U redu.
Živ sam!
Bože! Živ sam!
Bože, hvala ti! -Šta se desilo?
Šta se desilo? -Pogođen sam.
Gde? Ne vidim rupu od kuršuma.
Mora da je prošao kroz mene.
Čudo! -Zvaću bolničara.
Šta? Ne, ne. Ne gnjavi bolničara.
Ima on da ušiva udove. Pune ruke posla.
Ne treba mi bolničar.
Izgledaš mi sasvim dobro.
Znaš šta se sigurno desilo?
Kuršum mi je prosvirao pored glave.
Aha.
I izgubio sam svest.
Izgledaš mi, sve u svemu, savršeno zdrav.
Bio sam mrtav. Mislio sam da sam mrtav.
Ali nisi ranjen i mrtav? -Ne.
Rekoh, već sam na onoj strani.
I dalje si u svojoj glavi i na onom svetu.
Još uvek si onaj stari, osoba koju nimalo ne voliš.
Zagrobni život nije neka nagrada.
Zagrobni život postoji, ali nije lep kako bi želeo.
Mogu li da iznesem drugačiju teoriju? -Naravno.
Pretvarao si se da si ranjen
pa si prilegao dok su nas pogađali meci.
To je, bez imalo sumnje, najgora uvreda,
najgnusnija uvreda koja mi je ikad upućena.
Kako se usuđuješ?
U redu, dobro. Jasno mi je.
Svetiš mi se zbog opaske na račun Dejzi?
Da, to je.
Razmišljao sam o tome,
ponovo sam razmotrio celu stvar,
i shvatam da sam grdno pogrešio.
Gde mi je bila pamet? Ona je prava lepotica!
Znaš li koliki si srećnik?
Platio bih joj ne samo bioskopsku kartu
već i večeru.
Kupio bih šampanjac i ispratio je do vrata.
Ako me pozove u kuću, budi siguran
da bih uleteo... -Ne, ne.
Preterao si. -Možeš li...
Možeš li da napraviš
duplikat njene slike? -Ne.
Nisi folirao da si ranjen
i legao kao malo dete?
Ma kakvi! Nikako, čoveče. Uvek sam spreman na juriš.
Stvarno? -Volim rat.
Voliš? -Za mene je ovo pravi život.
Ovo je pravi život. -Jasno.
Osećam se živ! -Savršeno.
Onda predvodi naredni juriš.
Nisam ja vođa, samo jurišam. -Naredniče!
Šta ti je? -Dejvid hoće da predvodi juriš.
Nisam rekao... Nisam ja vođa. -Fantastično.
Samo jurišam. -Nisam mislio da imaš petlju.
I nemam. -Izgleda da imaš.
Nemam, kad vam kažem. Priča gluposti.
Pokaži nam da imaš muda. -Ne... Šta?
Jeste li poludeli? -Hajde.
Ne mogu da predvodim juriš.
Kao prvo, šepam i imam nervozna creva.
Redove Dejvide, izgleda da sam te potcenio.
Izvoli. Vodićeš nas u bitku.
Šta? Ja? -Tako je.
Ne mogu da nosim barjak. Prejeo sam se za doručak.
Gluposti. -Šta?
Ti si barjaktar.
Ja da nosim barjak? -Tako je.
Kao da nosim metu!
To je čast!
Ne volim časti, skroman sam čovek.
Uzmi zastavu! -Neka, uzmi je ti.
Ti je uzmi. -Ne, neka.
Narednik traži da izvidim. -Dobro.
Đubre! Uzmi barjak da ti ga ne nabijem u guzicu!
U redu.
Pogodili su Volasa!
Predaj lično.
GRETA BEJKER ALBUKERKI
Roza Parks je 1. decembra 1955. u autobusu u Montgomeriju
odbila da ustupi mesto belcu
i tako prekršila gradski propis da crnci sede pozadi,
dok je prednji deo rezervisan isključivo za belce.
Roza nije htela da mrdne.
Uhapšena je. Njen korak je nadahnuo crnačku zajednicu.
Bojkot autobusa u Montgomeriju predvodio je Martin Luter King.
Bojkot je trajao više od godinu dana.
Na kraju je Vrhovni sud presudio da je segregacija neustavna.
Roza Parks je u zemlji postala simbol
dostojanstva i snage u borbi protiv rasne segregacije.
Malo se zna da je ona to pokušala i ranije.
MONTGOMERI, ALABAMA 1955.
AVENIJA KLIVLEND
Skloni se.
Pardon.
Vozaču!
Sedi pozadi. -Ne.
Rekao sam ti da sedneš pozadi.
A ja sam rekla da neću.
Zvaću da te uhapse.
Hajde onda. -U redu.
Ozbiljno? Nećemo tako. Lepo sam se smestio.
Zbog nje bih morao da ustanem i ja, on bi mi se ubacio.
Možda bi hteo da sedne do prolaza pa bismo se svađali.
Budalaština! Ona sedi ovde, a ti idi pozadi. I požuri.
I ti. A ti vozi više.
Dabome, vozi.
Vrlo ste ljubazni.
Moralo je da se kaže. -Amin.
Dokle idete?
Do pijace.
Do pijace?
Idete u veliku kupovinu?
Velika kupovina? -Ne.
Šta kupujete? -Povrće i breskve.
Kako se zovete? -Roza.
Ja sam Mari. -Milo mi je.
Drago mi je, Roza. Znate, imao sam tetku Rozu.
Divna žena. I bajnog stasa, moram da kažem.
Imala je prostački humor.
Jasno da je raspaljivala maštu dvanaestogodišnjaka.
Vaša rođena tetka? -Nego.
Udala se za teču?
Ne, bila je mamina sestra.
Molim vas, hoću da skinem džemper.
Povucite rukav.
Gospodine... Znojavi ste.
Hvala vam. Sad je bolje.
Hvala vam. Nego, da vas pitam.
Kod nekoga ste u gostima i leđa vas gadno zasvrbe.
Da li biste uzeli češagiju ako je vidite?
Ili biste se trljali o ugao da se... Znate već.
Da se počešete?
Ne, ne bih uzela češagiju. -Je li?
Kao da bih koristila tuđu četkicu za zube. -Ne slažem se.
Leđa nisu usta.
Ovako. Ako nema češagije, znate šta bih uradio?
Otišao bih u kuhinju po viljušku, pa pravac kupatilo.
Ne. -I počešao bih leđa.
Isuse. -Oprao bih i vratio viljušku.
Bogo moj. Roza, nema ništa lepše na ovom svetu
od češanja leđa viljuškom.
Eto. Problem rešen.
Imate li nešto za čitanje? -Ne.
Mada bi trebalo da nosim štivo za autobus.
Umesto da sedim i zveram, bolje da čitam.
Živite li sami? -Tako je, Roza.
Imam mnogo biljaka.
Većina je uvenula jer ih zapostavljam.
Imam papagaja koji zna moje ime. "Mari! Mari!
Mari! Mari! Mari!
Kako je Mari?"
Volite zvuk svog glasa? -Mnogo.
Roza, ko je Pol Banjan? Volimo li ga, ili ne?
Znam da je bio krupan.
Kažu da se ne jedu svi delovi jastoga,
ali mislim da to nije tačno. -Molim?
Nikad nema pite koja se hladi na simsu, kao u filmovima.
Zagledao sam u tolike prozore, verujte.
Gledate kroz prozor zbog pite?
Gledali ste sinoć Mrežu?
Odmah sam znao ko je krivac.
Mogu nešto da vas pitam? -Isuse.
Da vas opljačkaju,
da li biste više voleli da vas pokrade crnac ili belac?
Odlično pitanje, zar ne? Zanimljivo. Razmislite.
Nosi sociološke aspekte.
Zašto bih zamišljala da me pljačkaju?
Dobro, ali da morate. Zanimljivo.
Zašto mislite o takvim stvarima? -Onako.
Molite li se? -To je dangubljenje.
Treba da se molimo za vaše pomisli.
Za moje pomisli? -Da.
Možda će vam doneti malo spokoja i smirenja.
Osećate da mi treba spokoj? -Da.
Zašto tako mislite? -Zbog svega.
Onda dobro. -Hajde da zažmurimo.
Da žmurim? -Da.
Žmurim, evo. -Bože,
danas se molimo za Marija.
Gospode, natkrili ga svojim duhom i podari mu spokojan um.
Da. -Smiri njegove misli.
Mari, želite li nešto da kažete Gospodu?
Da, naravno. -Odlično. Nastavite.
Gospode, sigurno znaš
da sam bez seksa već osam godina...
Isuse dragi. -Znaš i sam.
Možda bi mogao malo da pripomogneš.
Pošalji mi nekoga. Znaš da nisam izbirljiv.
Može da bude punačka, samo nemoj da bude slonica.
Neka je punačka u granicama, neću se buniti.
Možda da je riđokosa. Bilo bi lepo.
Znaš, nisam baš... Da, riđokosa.
Roza? Kuda? -Idem da sednem pozadi.
Samo se vi molite. Podelite karte i meni.
Elem, kako rekoh. Riđokosa. Bilo bi fenomenalno.
Ozbiljno. Ali ne mnogo pegava.
Prevod: Jelena Đurašević