Četrtega julija letos bo Amerika praznovala 250. rojstni dan.
Ob tej priložnosti bi se radi ozrli nazaj
na nekatere dogodke, ljudi in zamisli,
ki so pomagali oblikovati in ohraniti naš veliki poskus samoupravljanja.
Naši očetje naroda so sestavili listino,
ki je zagotavljala vladavino prava in človekove pravice.
Skupaj so ustanovili novo državo,
kjer oblast ni pripadala monarhu, temveč navadnim državljanom.
"Te resnice imamo za samoumevne," so zapisali.
"Da so vsi ljudje rojeni enakopravni."
To je bila radikalna misel, celo prevratna.
Toda tisto, zaradi česar je Amerika edinstvena,
je dejstvo, da smo bili vedno nedokončan projekt.
Nismo popolni.
Toda znamo biti razdražljivi, malenkostni, sebični, skopuški.
In roko na srce, vedno so stvari, nad katerimi se nekdo pritožuje.
Vendar smo vedno znali najti način, kako premagati večne kritike,
te globoko neprijetne ljudi, ki so stali na poti napredku,
te nesrečne, nevzdržne ... Sem omenil malenkostne?
Prezira vredne ... -Nič od tega ni v scenariju.
Življenje, Larry in iskanje nesreče Nekakšna zgodovina Amerike
Do zime leta 1775 je Kontinentalni kongres ugotovil,
da je neodvisnost od Britanije edina pot naprej.
Petčlanski odbor je dobil nalogo,
da pripravi razglas, ki bo pojasnil razloge
za zavrnitev monarhije, Deklaracijo neodvisnosti.
Člani so bili John Adams, Thomas Jefferson,
Benjamin Franklin, Roger Sherman in Robert Livingston.
Znano je, da je prvi osnutek napisal Thomas Jefferson,
vendar je bil Robert Livingston tisti, ki je prvi začel z delom.
Nekateri pravijo, da je bil takrat malo pod vplivom.
Spoštovani delegati celinskega kongresa,
končno imamo prvi osnutek Deklaracije neodvisnosti,
ki ga je napisal naš cenjeni kolega, Robert Livingston.
Odlično opravljeno.
-Ni mi vzelo veliko časa.
Samo dve gosji peresi sem porabil. Dve peresi.
Iskreno smo hvaležni. -Nikar.
Ampak dogovorili smo se za zgolj 27 pritožbenih točk.
Vi pa ste nenadoma dodali še druge.
Strinjam se. Več jih je in so povsem nedoumljive.
Gospod Jefferson, ne verjamem, da bi Rembrandtu omejevali,
koliko barv sme uporabiti, ko slika, mar ne?
Imamo nekaj malega vprašanj o nekaterih stvareh, ki ste jih zapisali.
Denimo: "Če te nekdo povabi na večerjo,
imaš kot ameriški državljan zakonsko pravico vprašati:
'Kdo vse pride na to večerjo?', preden povabilo sprejmeš."
Mar nočete vedeti, ob kom boste preživeli večer?
Pred nekaj tedni sem bil povabljen na večerjo k Madisonu.
Alexander Hamilton je sedel za isto mizo.
Sem imel priložnost govoriti s Hamiltonom? Ne.
Ker sem sedel ob Madisonovem stricu, pridelovalcu tobaka iz Virginije!
Kakšna izguba časa. In še dve uri vožnje s kočijo.
Zakaj bi sploh hodil iz hiše? Kamorkoli greš, ti vzame dve uri.
Želim si, da bi to lahko vključil v dokument.
Robert, v to Deklaracijo neodvisnosti bi rad vključil,
da je nezakonito deliti si dežnik.
Če dežuje, prinesi svoj dežnik. Ne posegaj v tujega.
Kaj pa, če lastnik dežnika ponudi, da bi ga delil?
To ponudi iz gole prijaznosti.
V resnici ga noče deliti. To ni prav.
Si pozabil dežnik? Smola zate. Smola zate.
Moker boš, kar sprijazni se.
Naj ne bodo drugi mokri zgolj zato, ker si preveč butast, da bi vzel dežnik.
"Po sedmem januarju je nezakonito komur koli voščiti srečno novo leto?"
Natanko tako, Adams.
Četudi osebo prvič srečate v novem letu?
Tako je, Franklin, četudi je prvič.
Ta voščila za novo leto se vlečejo v nedogled.
Dvajsetega januarja. "Srečno novo leto." Petindvajsetega.
"Srečno novo leto." Enaintridesetega ... Kdaj je dovolj?
Zakaj pa to? "Nezakonito je globoko dihati na prostem."
Hočete gledati ljudi, ki hodijo naokrog in počnejo ...
"Kako čudovit dan."
Še en biser. "Deljenje sladic je prepovedano.
Če želite sladico, si jo naročite. Nič več podajanja naprej."
Nismo živali, gospod Franklin, da bi vsi jedli iz istega korita.
Vsak bi lahko imel svoje vilice.
Potem bi vsi jemali grižljaje, dajali vilice v usta,
nato pa jih zapičili nazaj v pito, ko so že bile naših v ustih.
Gospod Franklin, to je nehigienično.
Včasih ne želim cele rezine pite. Samo malo bi jo pokusil.
Vzemi svoj prekleti kos pite, Franklin!
"Če si enkrat v vrsti, moraš ostati v njej?"
Seveda moraš ostati v njej. Sicer nastane kaos.
"Ta vrsta gre hitreje. Tja grem.
O, ne. Zdaj bi pa raje sem."
Naenkrat se zaletavaš v ljudi in izbruhnejo pretepi.
Samo zato, ker ljudje hočejo v tisto vrsto, ki gre hitreje? Ne.
Ko izbereš vrsto, ostaneš v njej. Tako to deluje.
Se ne strinjam in mislim, da to ne bi spada v ta dokument.
Ti to ni všeč, Hancock? Ker ti ni treba stati v vrsti.
Za to imaš služabniki. Tudi jaz imam služabnike.
Lepo delam z njimi? Upam, da je tako.
Jim prizanesem z bičem? Ne vedno. Bičanje je zabavno.
Tepeš jih, tepeš, tepeš. Slišiš tih cvilež in nato nehaš.
"Moški naj se ne hladijo s pahljačo v javnosti?"
Si kdo želi gledati tole?
Je to nekaj, kar hočete videti, da moški počnejo? Tole? Ta gib?
Gospod Adams, vas vprašam. Želite, da se vaš sin pahlja?
Kot sem mislil. Ne želi, da se njegov pahlja.
Jaz nočem, da se moj sin pahlja.
Mislim, da nihče od vas noče, da bi se vaši sinovi pahljali.
Kdo se strinja? Za ali proti?
Proti!
Še nekaj, kar ne spada v dokument.
"Nezakonito je pripovedovati o svojih sanjah.
Ne glede na to, kako zanimive se zdijo sanjaču,
drugi nimajo nobene želje poslušati o njih."
Gospodje, naša življenjska doba na tem svetu je 38 let
in bi jo zapravili s poslušanjem sanj drugih ljudi?
Mislim, da ne.
Jaz sem že 70 let na tem svetu, bizgec. -Sedemdeset?
Očitno izvajanje kunilingusa s Francozinjami človeka ohranja mladega.
Odkrili ste vrelec mladosti, gospod. Iskrene čestitke.
Prepovedati bi morali nazdravljanje?
Nobenih napitnin?
"Če začneš novo zdravo navado, jo zadrži zase?"
"Če obiščeš Anglijo, se ne vračaj z angleškim naglasom."
"Nezakonito si je gladiti brado?"
To bi moralo biti v dokumentu.
Še resnica, ki se meni zdi samoumevna. Bedak ste, gospod.
Gospodje, kaj pravzaprav počnemo?
To niso prave pritožbene točke. Malenkostno negodovanje je,
ki nima nič opraviti z razglasitvijo neodvisnosti od Anglije in tiranije!
Tako je!
To ni le razglasitev neodvisnosti.
To je razglasitev zdravega razuma.
Čez 250 let se nam bodo zanamci zahvaljevali za to odlično delo,
ki smo ga opravili in jim neizmerno izboljšali življenja.
Gospodje, se strinjate z mano? Ste za ali proti?
Proti!
Tisočkrat proti.
Gospod Livingston, najlepša hvala za vaš trud.
Ampak ne verjamem, da bo karkoli od tega šlo v deklaracijo.
Jefferson, bi ti poskusil? -Ja, lahko.
Nič od tega ne bom uporabil,
še najmanj "brez ploskanja ob glasbi v pričakovanju, da se drugi pridružijo."
Maršali, pospremite ga ven.
Ne bo potrebno, ker nočem živeti v državi,
kjer si ljudje delijo dežnike,
globoko dihajo na prostem,
menjavajo vrste po mili volji,
se pahljajo, si gladijo brade,
delijo sanje in sladice.
Srečno novo leto, bedaki!
7. marca 1876 je Alexander Graham Bell uspešno prejel patent za napravo,
ki jo je poimenoval telefon.
Nekaj dni pozneje je pred javnostjo
opravil prvi telefonski klic v zgodovini svojemu pomočniku Thomasu Watsonu.
Prvi telefonski klic je bil veličasten dan za ameriško inovativnost.
Za Bella žal ne tako veličasten.
Dober dan, spoštovane dame in gospodje.
V imenu svoje soproge Mabel vam izrekam dobrodošlico v najinem domu.
Hvala, da ste prišli. Tega, čemur boste priča,
človeško oko še ni videlo.
Predstavljam vam ...
Telefon.
Moj pomočnik Watson je v drugi zgradbi,
zunaj pogleda in dosega glasu.
Toda s to napravo
se bom lahko pogovarjal z njim,
kot da bi stal tik ob meni.
Tukaj bom dvignil telefon in pri njem bo zazvonilo.
Kakšno bo zvonjenje?
Običajno zvonjenje. To je samo zvonjenje. Zvonjenje pač.
Navadno zvonjenje.
Morda bi lahko obstajal meni zvonjenj, da bi si ga lahko izbrali.
Ja, res. Jaz bi zvonjenje hišnega zvonca.
Jaz pa klovnske troblje.
Ali morda zvonec za kolo.
Same odlične zamisli, ampak daleč od bistva.
Bistvo je, da bom lahko govoril z nekom, ki je kilometre stran.
Kaj pa, če sem na klavirskem recitalu in nočem, da zazvoni?
Lahko bi samo zavibriral. Kot ustna harfa v žepu.
Ja. -Naravnost osupljiva zamisel.
Kaj pa, če bi lahko poslali kratka ...
Kaj pa, če bi izumili svojega? Dajte, izumite svojega. Ta ni to.
Bi radi izumili takšnega, ki vibrira? Dajte, izumite ga.
To je vse skupaj nesmisel! Bi kdo še kaj dodal?
Je na voljo več barv? -Bi lahko morda igral pesem?
Ste končali? Bi želeli videti prikaz?
Ja, seveda. Ne vemo, zakaj tako dolgo traja?
Bi šli lahko ven, prosim?
Jaz? -Ja, vi.
Vi, ja! Marš ven! -Sijajna zabava.
Najlepša hvala. -Ven!
Kdo, hudiča, je sploh to? -Nimam pojma.
Kaj sploh dela tukaj? Na jetra mi gre!
Ni mi več do tega. -Prosim!
Nočem imeti predstavitve. -Ja, hočeš.
Mesece in mesece si noč in dan delal na tem.
Spomnila sem se še ene stvari, ki bi bila prav zabavna.
Tiho! Želite videti ali ne? -Ja, zelo.
Res? Ker se ne zdi tako. Ne zdi se, da bi to radi videli.
Očitno bi radi samo sebe poslušali.
Bi to radi? Ste zato prišli? -Ne.
Prekleta reč! -Ljubi.
Kreteni usrani.
G. Watson, me slišiš?
Prav zares slišim, Alexander.
Sliši me! Sliši me!
Watson!
To je napredek v znanosti in komunikaciji.
Tega ne bi mogel izpeljati brez tvoje dragocene pomoči.
Čas je za slavje.
Prav res.
Torej ...
Kaj pa počneš?
Nič posebnega.
Sedim na stolu.
Ja, jaz tudi. Tudi jaz sedim na stolu.
Torej ...
Dobro. V redu.
Alexander, se spomniš, ko sva šla na znanstveni kongres?
Kje je že bilo to? -V Clevelandu.
Bila sva v nekem hotelu.
Se spomniš tistih živih mej, oblikovanih v živali?
Tisti krajinar je bil izjemen. -Ja, bil je ...
Bili so sloni in tjulnji, celo žirafa.
Mislim, da so za vrat žirafe uporabili drevo,
kar se mi ne zdi pošteno.
Če kipariš iz žive meje, bi moral biti purist
in uporabljati samo živo mejo. -Ja, dobro.
Ampak vrtovi! Vrtovi so bili prečudoviti.
Utrgal si nekaj lilij, kar se mi ni zdelo prav.
Ja, dobro. V redu.
Ne moreš trgati rož s tujih vrtov. -V redu je.
Posloviti se moram ... -Veš, kaj sem ti hotel povedati?
Watson, ljudi imam tukaj, zato moram nehati.
Bratranec mi je poslal pismo. -O, bog.
Spoznal je nekaj ljudi, ki se pišejo Grahamm, z dvema m-jema.
Pismo sem odmislil. Saj ti ne pišeš z dvema m-jema, ne?
Watson, utihni že! -Ne. Zakaj bi?
Tudi klobuka ne povezneš na klobuk. -Ima pač dva m-ja.
Watson, obisk imam. Nehati moram telefonirati.
Več m-jev uporabiš samo, če rečeš hmmmm ali njammm.
Poznaš kakšnega Grahamma z dvema m-jema?
Ne, ne poznam nobenih Grahamov! Nobenih z enim m-jem!
Nobenih z dvema m-jema! Nobenih s tremi m-ji!
Prekinilo naju je.
Se spomniš rac in majhnih račk, ki so hodile za njimi?
To je bilo res prisrčno. Spomnil sem se nanje, ko je prekinilo ...
VOJNA
Prva svetovna vojna se je začela leta 1914
in je postavila Centralne sile, Nemčijo, Avstro-Ogrsko,
Bolgarijo in Otomansko cesarstvo, proti zavezniškim silam,
Franciji, Rusiji, Italiji, Veliki Britaniji,
Romuniji, Kanadi in Japonski.
Združene države so se pridružile zaveznikom leta 1917,
potem ko je Nemčija potopila več ameriških ladij,
vključno z luksuzno križarko Lusitanio,
ki je prevažala več sto ameriških potnikov.
Nič ne ponazarja grozot te vojne bolj kot bojevanje v jarkih,
z dotlej nepoznanimi razsežnostmi uničenja in pobojev.
Do konca vojne je umrlo več kot 16 milijonov ljudi.
Številni so se pogumno borili in padli za svojo domovino.
Seveda pa so bile izjeme.
Mislim, da tega ne zmorem. Izgubil sem že toliko prijateljev.
Vsaj ni ti več treba skrbeti, kako boš ostal v stiku.
Če se ne vrnem domov, bi te prosil za veliko uslugo.
Bi nesel to pismo moji Greti?
Jaz? -Še nekaj vrstic napišem.
Počaščen sem. Res lepo, da si pomislil name pri tej stvari.
Ampak nisi se obrnil na pravega. Zelo neodgovoren sem.
Kar naprej nekaj izgubljam. Zadnjič sem iskal očala
in sem jih imel na glavi. Ure in ure sem ji iskal.
Pozor!
Moraš ga ti odnesti. Prosim.
Saj ga lahko pošljem po pošti, ne? -Ne. Osebno ga moraš dostaviti.
Kje pa živi? -V Albuquerqueju.
V Albuquerqueju. Se zafrkavaš?
Hvala, David. Napisat grem do konca. -Albuquerque?
Zakaj ne prosiš Wojokowskega? V Santa Feju živi. Wojo!
Je kdo videl Wojoja? -Ne.
Ravno sem pravil, da komaj čakam, da se vrnem k Daisy.
Tole me čaka.
Kaj pomeni ta zvok? -Ja. Kar v redu je.
Se ti ne zdi čedna? -Kar v redu je, ja.
Kar v redu? -Ja, če ti je všeč. Ti je všeč?
Ja. -No, vidiš.
Prav. Ampak tebi se ne zdi čedna?
Šel bi z njo v kino, če bi ona plačala. Če ne bi plačala ...
Nisem ravno prepričan. Pač ni moj tip.
Seveda. -Vsak ima svoj tip.
Ona je tvoj tip ženske. -Ja. Pa tvoj tip?
Ja. Ja.
Še več zvokov. Zakaj? -Včasih zvoki veliko povedo.
Kako težko je samo reči "ja"?
Vprašam, če je čedna, rečeš, da je, in gremo dalje.
Vprašanje je bilo krivo, da je sprožilo iskren odziv.
Če bi prišel do mene pred desetimi minutami
in napovedal, da mi boš pokazal sliko svojega dekleta,
bi se domislil laži, s katero bi te osrečil.
Torej sem jaz kriv?
Kaj pomeni ta zvok? -Zelo verjetno.
Tako, možje. Napočil je čas. -Narednik je.
Zmolite zdaj in se pripravite na juriš.
Na moj ukaz boste šli čez rob v nikogaršnjo zemljo.
Dirjali boste skozi točo krogel.
Prišli boste do švabov, kjer se boste zdivjali nad tistimi prasci.
Zdivjali se bomo, zdivjakar sem.
Zdivjakar sem.
Se bomo zdivjali? -Zdivjali!
Ste pripravljeni, da zmažemo kajzerja? -Mažemo, mažemo!
Mažemo! Zmažimo kajzerja!
V napad!
Dajmo, kar čez vrh. Dajmo, možje!
Izvoli najprej ti. Kar izvoli.
Dajmo, David, spravi se gor. Dajmo, zlezi čez.
Mamica.
Vojak David, zmigaj se!
Dajmo, možje! Le brž!
Gremo naprej!
Vojak Wallace, nehaj se zafrkavati in se premakni.
Ja, gospod. -Samo trenutek, narednik.
Dobro.
Živ sem!
Moj bog, živ sem!
Hvala ti, Bog! -Kaj se je zgodilo?
Ustrelili so me.
Kam? Nobene rane ne vidim.
Očitno je šla kar skozi. Čudež! -Po bolničarja grem.
Bolničarja? Ne, ne. Ni ga treba klicati zaradi tega.
Žagati mora roke in noge. Veliko dela ima.
Res ni treba bolničarja. -Videti si popolnoma v redu.
Veš, kaj je najbrž bilo?
Mislim, da mi je krogla švignila mimo glave.
Vuš! In sem izgubil zavest.
Videti si zelo zdrav, v dobri formi.
Bil sem mrtev. Verjel sem, da sem mrtev.
Brez krogle, ampak si bil mrtev? -Mislil sem, da sem v onostranstvu.
V onostranstvu si še vedno nekako ujet v svojih mislih.
Še vedno si to ti, oseba, nad katero nisi preveč navdušen.
Zato posmrtno življenje ni ravno plus.
Posmrtno življenje obstaja, ampak ni to plus, ki bi si ga želel.
Lahko ponudim drugačno teorijo? -Seveda.
Pretvarjal si se, da so te ustrelili.
Potem si samo lepo ležal, medtem ko so na druge streljali.
To je brez dvoma najbolj žaljiva,
gnusna stvar, ki mi jo je kdo kdaj rekel.
Kako si drzneš? Kako si drzneš?
Aja. Mislim, da razumem.
Tisto je krivo, kar sem rekel o Daisey, kajne?
Ja, brez dvoma.
Premišljeval sem o tem.
Na novo sem ocenil vso stvar
in moja presoja je bila popolnoma napačna.
Sploh ne vem, o čem sem govoril. Prava lepotica je.
Se zavedaš, kako srečen si?
Ne samo, da bi jo peljal v kino in plačal. Povabil bi jo tudi na večerjo.
Naročil bi penino in jo potem pospremil do doma.
Če bi me povabila noter, brez skrbi, da bi zdirjal noter ...
Ne, to je že predaleč. Predaleč greš.
Je mogoče narediti kopijo slike? -Ne.
Se nisi delal, da si ustreljen, potem pa ležal kot malo dete?
Sem se klinca delal. Z veseljem bi šel v napad.
Res? -Obožujem vojno.
Obožuješ jo? -To je zame življenje.
To je življenje. -Seveda.
Počutim se živega. -Super. Lahko vodiš naslednji napad.
Napadalec sem, ne pa vodja. -Narednik!
Kaj, klinca? -David bi rad vodil napad.
Nisem rekel ... Ne, nisem vodja. -Odlično!
Napadalec sem, ne vodja. -Nisem si misliš, da imaš jajca.
Saj jih nimam, ne. -Očitno jih imaš.
Ne, sploh ne. Izmišljuje si.
Pokaži ta svoja jajca. Pridi. -Nimam ... Kaj? Se vam meša?
Pridi že. -Ne moram voditi napada.
Prvo kot prvo, šepam, imam pa tudi nepredvidljivo prebavo.
Vojak David, očitno sem te podcenjeval.
Izvoli. Vodil nas boš v boj.
Kaj? Jaz? -Tako je.
Ne morem nositi zastave. Preobilno sem zajtrkoval.
Neumnost. -Kaj?
Praporščak polka si. -Nosil bom zastavo?
Tako je. -Kot bi nosil napis "Ustrelite me!"
To je čast. -Nočem časti. Skromen človek sem.
Vzemi zastavo! -Ne, vi jo dajte.
Ti jo primi. -Ne, ne ...
Narednik hoče, da pogledam. -Prav.
Ti pizdun! Vzemi zastavo, sicer ti zarijem kol v tazadnjo.
Prav.
Ustrelili so Wallacea!
Osebno.
GRETA BAKER, NOVA MEHIKA
Rosa Parks se je 1. 12. 1955 z avtobusom vračala domov v Montgomeryju v Alabami,
ko ni hotela odstopiti svojega sedeža belcu,
s čimer je prekršila mestni predpis, po katerem so temnopolti sedeti zadaj,
sprednji del avtobusa pa je bil namenjen izključno belcem.
Toda Rosa se ni hotela umakniti.
Aretirali so jo, njeno dejanje pa je spodbudilo temnopolto skupnost,
da je organizirala bojkot avtobusov, ki ga je vodil Martin Luther King ml.
Trajal je več kot leto dni,
da je Vrhovno sodišče ZDA odločilo, da je ločevanje na avtobusih protiustavno.
Z dejanjem na tistem avtobusu je Rosa Parks postala prepoznaven simbol
dostojanstva in moči v boju proti rasni segregaciji.
Toda malo znano dejstvo je, da je to poskusila že enkrat prej.
Dajmo.
Oprostite.
Voznik.
Pojdite sedet nazaj. -Ne.
Rekel sem, da pojdite nazaj.
Ne grem.
Poskrbel bom, da vas aretirajo.
Kar dajte. -Pa bom.
Resno? Tega se ne gremo. Meni je tukaj prav udobno.
Če vstane, moram še jaz. Potem se bo on zrinil noter.
Ali pa bo hotel sedeti pri prehodu. Še prepir bo.
Čista neumnost. Tukaj bo sedela. Pojdi lepo nazaj. Dajmo.
Ti tudi. Vi pa peljite. Dajmo.
Ja, dajte.
Zelo prijazno od vas.
Nekdo je moral to povedati. -Res je.
Kam pa greste?
Na tržnico.
Na tržnico?
Po velikih nakupih, kaj?
Bo velik nakup? -Ne.
Kaj boste kupili? -Zelenjavo. Breskve.
Kako vam je ime? -Rosa.
Jaz sem Murray. -Me veseli.
Me veseli, Rosa. Imel sem teto po imenu Rosa.
Bila je čudovita ženska. Moram reči, da je bila izrazitih oblin.
Imela je opolzek smisel za humor.
Lahko si mislite, da je to razvnelo domišljijo 12-letnika.
Vaša lastna teta? -Ja.
Je bila priženjena v družino?
Ne. Mamina sestra je bila.
Mi naredite uslugo? Rad bi slekel pulover. Lahko potegnete rokav?
Malo je ... Precej se potite.
Hvala. Zdaj je bolje.
Hvala. Naj vas nekaj vprašam.
Ste na obisku in vas močno srbi hrbet.
Če bi videli praskalnik za hrbet, bi ga uporabili?
Ali bi se drgnili ob vogal in se poskušali nekako popraskati sami?
Ne, ne bi ga uporabila. To je tako, ko ti uporabila tujo zobno ščetko.
Se ne strinjam, Rosa. Hrbet ni tako kot usta.
Kaj pa tole? Če ne bi bilo praskalnika, veste, kaj bi naredil?
Šel bi v kuhinjo. Vzel bi vilice. Šel bi v kopalnico.
Ne. -Si popraskal hrbet.
Kristus. -Opral bi vilice, jih vrnil.
Vam povem, Rosa, ni večjega užitka na svetu,
kot če si hrbet popraskaš z vilicami. Težava rešena.
Nimate nobenega čtiva? -Ne.
Najbrž bi moral na avtobus vzeti kakšno čtivo, kajne?
Namesto da tukaj samo buljim naokoli kot bedak. Rad berem.
Živite sami? -Veste, da res, Rosa.
Veliko lončnic imam.
Večina je posušenih, ker jih ne zalivam dovolj.
Imam papigo, ki zna izgovoriti moje ime. "Murray! Murray! Murray!
Murray! Murray! Murray!
Kako se ima Murray?"
Radi poslušate svoj glas? -Pa še kako.
Rosa, kdo je Paul Bunyan? Ga imamo radi ali ne?
Vem, da je bil obilen možak.
Pravijo, da ne moreš pojesti vseh delov jastoga.
Ampak se ne strinjam. -Kaj?
Nikoli ne vidiš pite, ki se hladi na okenski polici, kot v filmih.
In verjemite, pogledal sem v veliko oken.
Zakaj gledate skozi okna? Zaradi pite?
Ste gledali sinoči Dragnet? Takoj sem vedel, kdo je storilec.
Vas lahko nekaj vprašam? -Kristus.
Če bi vas oropali,
bi raje, da vas oropa črnec ali belec?
Dobro vprašanje, kajne? Zelo zanimivo. Premislite.
Sociološki vidiki.
Zakaj bi hotela razmišljati o tem, da me ropajo?
Vem, ampak če bi morali ... -Zakaj razmišljate o teh stvareh?
Samo na misel mi je prišlo. -Molite kdaj?
Za to se mi zdi škoda časa. -Moliva za vaše misli.
Za moje misli? -Ja.
Mogoče bi vam to prineslo nekaj miru in tišine.
Mislite, da potrebujem mir? -Tako je.
Kaj vam daje tak občutek? -Vse skupaj.
Naj bo. -Dajva, zapriva oči.
Prav, zaprem oči. -O, Bog Oče,
danes moliva za g. Murrayja.
Gospod, pošlji svojega Duha in ga zaščiti. Daj mu mir v mislih, Bog.
Ja. -Utišaj njegove misli.
In zdaj, Murray, bi z Gospodom delili še kaj?
Ja, prav. -No, kar nadaljujte.
Gospod, gotovo se zavedaš, da že osem let trpim sušo ...
Kristus. -Saj to veš.
Mogoče bi mi malo pomagal pri tem. Pošlji mi kakšno. Nisem izbirčen.
Lahko ima kilogram, dva preveč. Samo da ni kot kakšen slon.
Lahko je zmerno premočna, to me ne moti.
Mogoče bi bila v redu tudi rdečelaska. Res nisem ... Ja, rdečelaska.
Rosa? Kam pa greste? -V zadnji del avtobusa.
V pa kar molite, Murray. Dajte mi malo prostora.
Kot sem rekel, rdečelaska. To bi bilo fantastično.
Resnično. Samo naj ne bo preveč pegasta.
Prevod: Andreja Grm