Pe 4 iulie, America împlinește 250 de ani.
Pentru a sărbători momentul, vom trece în revistă
câteva evenimente, oameni și idei
care au modelat și menținut marele nostru experiment de autoguvernare.
Părinții fondatori au redactat carta
care garantează domnia legii și drepturile omului.
Împreună, au creat o nouă națiune,
a cărei putere era în mâinile cetățenilor obișnuiți, nu în ale unui monarh.
"Considerăm aceste adevăruri evidente", au scris ei.
"Toți oamenii sunt creați egali."
O idee radicală, chiar revoluționară.
Dar America este, de fapt, unică
prin faptul că mereu am progresat.
Nu suntem perfecți.
Putem fi irascibili, meschini, egoiști, avari.
La drept vorbind, unii dintre noi vor găsi mereu ceva de care să se plângă.
Dar, ca americani, am reușit mereu să depășim acest negativism
al unor oameni foarte dezagreabili, care s-au opus progresului,
al acestor lamentabili și intolerabili... Am zis și meschini?
- Acestor abjecți... - Alo! Asta nu e în scenariu!
Viața, Larry și căutarea nefericirii Aproape o istorie a Americii
Până în iarna lui 1775, Congresul Continental a concluzionat
că singura cale era independența față de Marea Britanie.
Un comitet din cinci persoane a primit sarcina
să redacteze anunțul care explica motivele
respingerii monarhiei: o declarație de independență.
Aceștia au fost John Adams, Thomas Jefferson, Benjamin Franklin,
Roger Sherman și Robert Livingston.
Se știe că prima ciornă a fost scrisă de Thomas Jefferson,
dar, de fapt, Robert Livingston e primul care și-a bătut capul cu ea.
Unii spun că era și spart când a scris-o.
Domnilor din Congresul Continental,
avem în sfârșit prima ciornă a Declarației de Independență,
scrisă de stimabilul nostru coleg Robert Livingston.
Bravo!
- Bravo! - Nu mi-a luat așa mult.
Am folosit doar două pene. Două.
- Îți suntem îndatorați. - Terminați!
Dar am căzut de acord că vom avea doar 27 de doleanțe.
Și, dintr-odată, ai adăugat multe alte doleanțe.
De acord. Sunt mai multe și mai mult decât stupefiante.
Dle Jefferson, nu cred că vrem să-i punem limită lui Rembrandt
la numărul de culori folosite când pictează.
Nu-i așa?
Dar avem doar câteva întrebări despre câte ceva din ce ai scris.
Cum ar fi: "Dacă te invită cineva la cină,
în calitate de cetățean american, ai dreptul să întrebi
cine vine la cină înainte să accepți."
Nu vreți să știți lângă cine veți petrece seara?
Acum câteva săptămâni, am fost invitat la o cină la Madison.
Am stat la aceeași masă cu Alexander Hamilton.
Am avut ocazia să discut cu Hamilton? Nu.
Fiindcă m-au pus lângă unchiul lui Madison,
un fermier de tutun din Virginia!
Ce pierdere de vreme!
Și a durat două ore să ajung cu poștalionul.
De ce să mai ieși din casă? Durează două ore să ajungi oriunde.
Aș vrea să pot pune asta în document.
Robert, vrei să scrii în Declarația de Independență
că e ilegal să împarți o umbrelă.
Dacă plouă, adu-ți umbrela! Nu abuza de a altcuiva.
Dacă cel care ține umbrela se oferă să împartă umbrela?
O face doar din amabilitate.
Nu vrea s-o împartă. Nu e corect.
Ți-ai uitat umbrela? Foarte rău.
Udă-te și suportă!
Nu uda pe altcineva că ești prea prost ca să-ți aduci umbrela!
Domnule, după 7 ianuarie e ilegal să urezi An Nou fericit?
Întocmai, Adams.
Chiar dacă e prima dată când te vezi cu persoana în noul an?
Așa e, Franklin, chiar dacă e prima dată.
Îi tot dăm înainte cu urările astea de An Nou.
Pe 20 ianuarie, An Nou fericit! Pe 25 ianuarie, An Nou fericit!
Pe 31 ianuarie, An Nou fericit! Când se termină?
De ce ai scris asta? "E ilegal să inspiri adânc afară."
Așa ar trebui să fie. Vrei să vezi oamenii așa?
Ce zi frumoasă!
Uite altă perlă: "Desertul nu se împarte. Dacă vrei desert, comandă!
Nu se dă din mână în mână."
Nu suntem animale, dle Franklin, să mâncăm toți dintr-o troacă.
Putem avea fiecare furculiță.
Atunci vom lua toți, vom pune furculița în gură
și înapoi în plăcintă, după ce am băgat-o în gură.
Dle Franklin, nu e igienic.
Uneori, nu vreau o bucată întreagă de plăcintă, ci doar să gust.
Ia-ți naibii plăcinta ta, Franklin!
Dacă te pui la o coadă, trebuie să rămâi acolo?
Normal că trebuie să rămâi acolo. Altfel, iese haos.
Coada aia merge mai repede! Mă mut acolo.
Ba nu, mă mut aici.
Și te lovești de alții și se lasă cu ceartă.
Totul din cauză că oamenii vor la coada care merge mai repede. Nu!
Alege-ți coada și stai la ea. Așa merge treaba.
Nu sunt de acord și nu cred că ar trebui să fie în acest document.
Nu-ți place, Hancock? Tu nu trebuie să stai la coadă.
Îți pui servitorii. Și eu am servitori.
Îi tratez corect? Așa îmi place să cred.
Evit să-i biciuiesc? Nu întotdeauna. E distractiv să-i biciuiești.
Îi plesnești iar și iar,
auzi un scâncet, apoi te oprești.
"Bărbații se vor abține de la folosirea evantaiului în public."
Chiar vrea cineva să vadă asta?
Vreți să vedeți bărbații făcând mișcarea asta?
Dle Adams, te rog să îți spui părerea: vrei ca fiul tău să-și facă vânt?
Așa cum credeam, nu vrea ca fiul lui să-și facă vânt.
Eu nu vreau ca fiul meu să-și facă vânt.
Nu cred că vreți vreunul ca fiii voștri să-și facă vânt.
Cine e de acord? Da sau ba?
Ba!
Mai e una care n-are ce căuta acolo.
"E ilegal să-i povestești cuiva ce ai visat.
Oricât de interesant i se pare celui care a visat,
pe ceilalți nu-i interesează deloc."
Domnilor, avem o durată de viață de 38 de ani
și vreți s-o risipim ascultând visele altora?
Nu prea cred.
- Trăiesc de 70 de ani, filfizonule. - De 70?
Se pare că practicarea cunilingusului cu franțuzoaicele te ține tânăr.
Domnule, ai descoperit fântâna tinereții!
Felicitările mele!
Ar trebui interzis la nivel național să ții un toast?
Fără bacșișuri?
"Nu vorbi de noua ta rutină pentru sănătate?"
"Dacă vizitezi Anglia, nu te întoarce brusc cu accent englezesc?"
"E ilegal să-ți mângâi barba?"
Ar trebui să fie în document!
Iată un adevăr care mi se pare mie evident!
Domnule, ești imbecil.
Domnilor! Ce facem aici?
Astea nu se pot numi doleanțe.
Sunt plângeri meschine
și nu au nicio legătură cu o declarație a independenței
față de Anglia și de tiranie!
Corect!
Nu e o simplă declarație de independență.
Este o declarație de bun simț!
Peste 250 de ani,
urmașii noștri ne vor mulțumi pentru realizarea măreață de aici,
care le-a îmbunătățit fără măsură viețile!
Domnilor, de acord? Da sau ba?
Ba!
De o mie de ori ba!
Dle Livingston, mulțumim mult pentru efortul deosebit.
Dar nu cred că vom introduce ceva de aici în declarație.
- Jefferson, vrei să încerci și tu? - Da, mă ocup.
Nu voi folosi nimic de aici,
mai ales "nu se aplaudă pe muzică, cu așteptarea să o facă și alții".
Ofițeri, conduceți-l afară!
Nu e nevoie, căci nu vreau să trăiesc într-o țară
în care oamenii împart umbrele,
respiră adânc în public,
se mută de la o coadă la alta,
își fac vânt, se mângâie pe barbă,
își împărtășesc visele și împart desertul!
An Nou fericit, măgarilor!
Pe 7 martie 1876,
Alexander Graham Bell a primit patentul
pentru un dispozitiv pe care l-a numit telefon.
Câteva zile mai târziu, în fața unui public,
a dat primul apel telefonic din lume, către asistentul său, Thomas Watson.
Primul apel telefonic a fost o zi strălucită pentru inovațiile americane.
Însă nu și pentru Bell.
Bună ziua, domnilor și doamnelor!
Vă urez bun venit la noi acasă din partea soției mele, Mabel.
Mulțumesc că ați venit.
Veți fi martorii unei premiere din istoria omenirii.
Vă prezint...
telefonul!
Asistentul meu, Watson, e în altă clădire,
nu mă vede și nu mă aude.
Dar, cu acest aparat,
voi putea să comunic cu el ca și cum ar fi chiar lângă mine.
Ridic telefonul la mine și sună la el.
În ce fel sună?
Sună normal. E pur și simplu un sunet.
Un sunet obișnuit.
Ar merge un meniu cu tonuri de apel, din care oamenii să aleagă.
Da. Aș vrea ca la mine să sune ca o sonerie de ușă.
La mine, aș vrea să sune ca o trompetă.
Sau poate ca un claxon de bicicletă.
Toate sunt idei minunate, dar nu asta e ideea.
Ideea e că voi putea comunica cu o persoană aflată la kilometri.
Dar dacă sunt, să zicem, la un concert de pian și nu vreau să sune?
Poate vibra, ca o drâmbă în buzunar.
Da...
E o idee fascinantă.
Dacă poți trimite un scurt...?
Dar dacă vă inventați voi aparatul vostru? Luați de inventați-l!
Ăsta nu face așa ceva.
Vreți unul care vibrează? Inventați-l!
Toate astea sunt tâmpenii!
Mai are cineva ceva de adăugat?
- E disponibil în mai multe culori? - Poate reda o melodie?
Ați terminat? Vreți o demonstrație?
Da, nu știm de ce întârzie atât.
Vrei să ieși?
- Eu? - Da, tu.
- Tu. Ieși! - Mulțumesc. Minunată petrecere.
- Mulțumesc foarte mult. - Afară!
- Cine naiba e? - Habar n-am.
Ce caută aici? O urăsc!
- Mi-a și pierit cheful. - Te rugăm!
- Nici nu mai vreau să arăt. - Ba vrei.
Ai lucrat zi și noapte, luni în șir.
Scuze, m-am mai gândit la ceva care ar fi foarte tare...
- Taci! Vreți sau nu să vedeți? - Da, foarte mult.
- Da. - Serios?
- Nu păreți să vreți! - Toată lumea...
Pare că vreți doar să vă auziți pe voi vorbind.
Asta vreți? De asta ați venit?
Nu.
- Fir-ar al naibii! - Scumpule...
Nesimțiți...
Dle Watson, mă poți auzi?
Chiar pot, Alexander.
Mă poate auzi! Mă poate auzi!
Watson!
E un salt pentru știință și comunicare.
N-aș fi reușit fără asistența ta pricepută.
E momentul să sărbătorim.
Așa e.
Așadar...
Ce faci?
Nu mare lucru.
Stau pe scaun.
Da, și eu la fel. Stau pe scaun.
Păi...
Bine.
Alexander, mai știi când am fost la conferința aia științifică?
- Unde s-a ținut? - La Cleveland.
Eram la hotelul ăla.
Mai ții minte arbuștii ornamentali?
- Peisagistul era fantastic. - Da, era...
Erau elefanți, foci și o girafă.
Cred că a făcut gâtul girafei dintr-un pom,
ceea ce nu mi se pare corect.
Când e vorba de arbuști ornamentali, ar trebui să fii purist.
- Folosești doar arbuști. - Da, bine.
Și grădinile! Ce frumoase erau!
Tu ai cules niște crini, ceea ce nu mi s-a părut corect.
Da, bine...
- Nu culegi flori din grădina altcuiva. - Bun, de ajuns.
Trebuie să închid, dar...
Știi ce voiam să-ți spun?
Bun, Watson, am niște oameni aici. Trebuie să închid.
- Mi-a scris vărul meu. - Doamne...
A cunoscut niște oameni cu numele Grahamm, cu doi de m.
Am renunțat la o literă.
Nu scrii niciodată cu doi de m, nu?
- Watson, mai taci! - Nu, de ce...?
E ca și cum porți două pălării.
- Aia e, sunt doi de m! E lume aici! - Dar fii atent...
- Trebuie doar... - Trebuie să închid!
Folosești doi de m doar pentru "hmm".
Știi vreun Graham cu doi de m?
Nu știu niciun Graham! Nu știu niciun Graham cu un m!
Nu știu niciun Graham cu doi de m!
Nu știu niciun Graham cu trei de m!
Cred că s-a întrerupt.
Mai știi rațele cu puii din urma lor?
A fost adorabil. Mi-am amintit când eram...
RĂZBOI
Primul Război Mondial a început în 1914.
Și-au măsurat forțele Puterile Centrale: Germania, Austro-Ungaria,
Bulgaria și Imperiul Otoman,
împotriva Aliaților: Franța, Rusia, Italia, Marea Britanie,
România, Canada și Japonia.
Statele Unite li s-au alăturat Aliaților în 1917,
după ce Germania a scufundat numeroase nave americane,
inclusiv vasul de croazieră de lux Lusitania,
pe care se aflau sute de pasageri americani.
Nimic nu surprinde mai bine ororile acestui război decât luptele din tranșee,
cu distrugeri și carnagii la un nivel fără precedent.
Până la finalul războiului, au murit peste 16 milioane de oameni.
Mulți soldați s-au luptat cu vitejie pentru țara lor.
Desigur, au existat excepții.
Nu cred că o pot face. Deja am pierdut mulți prieteni.
Vestea bună e că nu te mai preocupă să menții legătura.
Dacă nu mă întorc, am nevoie să-mi faci o mare favoare.
Îi poți duce scrisoarea asta iubitei mele, Greta?
Eu?
Mai trebuie să scriu câteva rânduri.
Sunt flatat. E foarte drăguț că ai părerea asta despre mine.
Dar nu sunt omul potrivit. Sunt foarte iresponsabil.
Pierd mereu lucruri.
Într-o zi îmi căutam ochelarii, care fuseseră pe capul meu toată ziua.
- Am căutat ore în șir... - Păzea!
Trebuie să i-o duci tu. Te rog!
- I-o pot trimite prin poștă, nu? - Nu. Am nevoie să i-o dai personal.
- Unde stă? - În Albuquerque.
Albuquerque? Glumești?
Mersi, David. Mă duc să termin.
Auzi? Albuquerque?
De ce nu-l cauți pe Wojokowski? El stă în Santa Fe. Wojo!
- L-a văzut careva pe Wojo? - Nu.
Nu. Doar ce spuneam că abia aștept să mă întorc la Daisy a mea.
Asta mă așteaptă.
- Ce înseamnă sunetul ăsta? - Da, e în regulă.
- Nu ți se pare drăguță? - E în regulă.
- E în regulă? - Da, dacă ție îți place.
- Îți place? - Da.
- Iată! - Dar ție nu ți se pare drăguță?
Aș scoate-o la film dacă ar plăti ea. Dacă nu ar plăti...
Nu-s convins. Nu știu. Nu e genul meu.
- Așa? - Toți avem un gen anume. E genul tău.
Da. Genul tău care e?
Da...
- Și mai multe sunete... De ce? - Uneori, sunetele exprimă multe.
Cât de greu e să spui "da"?
Eu spun că e drăguță, tu aprobi și gata.
Da... M-ai luat prin surprindere și am fost sincer.
Dacă veneai la mine acum zece minute
și-mi ziceai: "În zece minute îți arăt o poză cu iubita mea",
născoceam o minciună care să te facă foarte fericit.
Deci e vina mea?
- Ce înseamnă sunetul? - Cel mai probabil.
Gata, soldați!
- A sosit momentul. - E sergentul.
Vreau să vă spuneți rugăciunile și să vă pregătiți de atac.
La comanda mea, urcați spre no-man’s-land!
Veți goni printr-o ploaie de gloanțe.
Apoi veți ajunge la Fritz și-o să dați ca niște căpiați în nenorociți!
Dăm ca niște căpiați! Sunt căpiat!
Sunt căpiat!
Vreau să aud "căpiat"!
- Căpiat! - Căpiat!
Sunteți gata să-l caftiți pe kaizer?
Cafteală, cafteală!
Îi dăm cafteală kaizerului!
Atacați!
Urcați peste margine! Haideți, soldați!
După tine... Hai! După tine...
Hai, David, urcă odată!
Mami...
Soldat David, mișcă-ți fundul!
Haideți, soldați!
Mișcați-vă!
Soldat Wallace, n-o mai freca și mișcă-te!
- Da, dle. - O secundă, sergent!
În regulă.
Trăiesc!
Doamne! Trăiesc!
- Mulțumesc, Doamne! - Ce ai pățit?
Am fost împușcat!
Unde? Nu văd nicio rană de glonț.
Probabil glonțul a trecut prin mine.
- E un miracol. - Chem medicul.
Medicul? Nu, nu. Nu-l deranja pe medic.
Are membre de amputat, are mult de lucru.
Fără medici.
Pari complet sănătos.
Știi ce cred că s-a întâmplat?
Cred că mi-a trecut un glonț pe lângă cap.
Da.
Și mi-am pierdut cunoștința.
Pari foarte sănătos. Foarte întreg.
Am fost mort. Am crezut că murisem.
- Fără glonț? Dar mort? - Nu.
Credeam că sunt în viața de apoi.
În viața de apoi, tot ești cumva prins în mintea ta.
Ești tot tu, o persoană care nu-ți place prea tare.
Așa că viața de apoi nu e vreun premiu.
Există viața de apoi, dar nu e premiul dorit.
- Pot propune altă teorie? - Sigur.
Cred că te-ai prefăcut că ai fost împușcat și te-ai întins acolo cât s-a tras în noi.
Fără îndoială, e cea mai mare insultă
dezgustătoare care mi-a fost spusă în toată viața mea.
Cum îndrăznești?
Gata, cred că am înțeles.
E din cauza a ce am zis despre Daisy, nu?
În mod clar.
M-am gândit mult la asta și am reevaluat
întreaga situație, iar judecata mea a fost tare incorectă.
Nici nu știu ce mi-a venit. E o frumusețe!
Îți dai seama ce noroc ai?
Nu doar că aș duce-o la film și i-aș plăti bilet,
dar aș scoate-o și la cină și aș plăti.
I-aș cumpăra șampanie și aș conduce-o până acasă.
Și, dacă m-ar invita să intru, să-ți fie clar
- că aș intra în fugă. - Prea mult!
- Ai mers prea departe. - Aș face-o...
- Pot face o copie după poza aia? - Nu.
Deci nu te-ai prefăcut împușcat și nu ai stat culcat ca un mucos?
Dă-o dracului! Nu! Fii serios, omule! Atac oricând.
- Da? - Îmi place războiul.
- Îți place? - Pentru mine, asta e viață.
- Asta e viață! - Cum să nu.
- Mă simt viu. - E perfect.
Oferă-te să conduci următorul atac!
- Eu atac, nu conduc. - Sergent!
- Ce dracului? - David vrea să conducă atacul.
- N-am zis... Nu sunt conducător. - E remarcabil.
- Eu atac, nu conduc. - Nu credeam că ai tupeu.
- Nu... Nu am. - Se pare că ai.
Nu, dar nu am. Vorbește aiurea.
- Arată-ne tupeul! Hai! - Nu... Ce?
- Ai înnebunit? Nu pot conduce un atac. - Haide!
În primul rând, șchiopătez și nu stau bine cu stomacul.
Soldat David, se pare că te-am subestimat.
Poftim! Ne vei conduce în luptă!
- Ce? Eu? - Exact.
Nu pot purta steagul. Am mâncat mult la micul dejun.
- Aiurea. - Ce?
Tu porți drapelul regimentului!
- Port steagul? - Exact.
E ca un afiș cu "Împușcați-mă!"
E o onoare.
N-am nevoie de onoruri, sunt modest.
- Ia steagul! - Nu! Ia-l tu!
- Ia-l tu! - Nu, nu!
- Sergentul vrea să arunc o privire. - Bine.
Nenorocitule! Ia steagul sau ți-l îndes în fund!
Bine.
L-au împușcat pe Wallace.
Personal...
GRETA BAKER ALBUQUERQUE
Pe 1 decembrie 1955, Rosa Parks se întorcea acasă cu autobuzul,
în Montgomery, Alabama,
când a refuzat să elibereze locul pentru un bărbat alb,
încălcând regulamentul local care ținea negrii în spate,
partea din față fiind rezervată exclusiv pentru albi.
Dar Rosa nu s-a mișcat.
A fost arestată, iar faptele ei au inspirat comunitatea afroamericană
să organizeze Boicotul autobuzelor, condus de tânărul Martin Luther King Jr.
A durat peste un an,
până Curtea Supremă a decis că segregarea în autobuze era neconstituțională.
Acțiunea Rosei Parks în autobuz a transformat-o în simbol internațional
al demnității și forței în lupta anulării segregării rasiale.
Dar nu se prea știe că ea deja mai încercase asta.
MONTGOMERY, ALABAMA 1955
BD CLEVELAND
Urcă...
Scuză-mă!
Șofer!
- Du-te în spate! - Nu.
Am zis să te duci în spatele autobuzului.
Iar eu am refuzat.
Pun să te aresteze.
- N-ai decât. - Bine.
Pe bune? Nu facem așa ceva. Eu stau foarte bine aici.
Dacă ea se ridică, trebuie să mă ridic și eu, după care se bagă el.
E posibil să vrea locul de la margine. Poate ne batem.
E ridicol! Deja stă aici. Treci în spate! Hai! Mișcă!
Și tu. Tu ia de condu! Hai!
Da, tu. Treci!
Ați fost foarte amabil.
- Cineva trebuia să le spună. - Amin!
Unde te duci?
La piață.
La piață?
Ai cumpărături multe de făcut, nu?
- Ai multe de cumpărat? - Nu.
- Ce cumperi? - Legume. Niște piersici.
- Cum te numești? - Rosa.
- Eu sunt Murray. - Încântată.
Încântat, Rosa. Știi, aveam o mătușă cu numele Rosa.
Adorabilă femeie. Și, drept să spun, voluptoasă bine.
Avea un simț deșănțat al umorului.
E evident cum stârnea imaginația unui băiat de 12 ani.
- Legat de mătușa dv? - Da.
Era mătușă prin alianță?
Nu, era sora mamei.
Mă ajuți? Vreau să-mi scot puloverul.
Poți trage de mâneca asta?
Domnule... Ați transpirat un pic.
- Mulțumesc. E mai bine. - Gata...
Mulțumesc. Am o întrebare.
Dacă ești acasă la cineva, te mănâncă rău spinarea
și vezi un scărpinător de spate, l-ai folosi?
Sau ai încerca să te freci de un colț și ai încerca...
să te descurci singură?
Nu l-aș folosi. E ca și cum ai folosi periuța cuiva de dinți.
Nu sunt de acord, Rosa. Spatele nu e gură.
Dar știi ce aș face eu dacă nu ar fi un scărpinător?
M-aș duce în bucătărie, aș lua o furculiță, m-aș duce în baie.
- Nu... - M-aș scărpina pe spate.
Aș spăla furculița și aș pune-o la loc.
Și, vai de mine, Rosa, nu există senzație mai plăcută pe lume
decât să te scarpini pe spate cu o furculiță.
Poftim! Problemă rezolvată.
- Aveți ceva de citit? - Nu.
Cred că ar trebui să iau ceva de citit în autobuz,
în loc să stau degeaba, ca fraierul. Îmi place să citesc.
- Locuiți singur? - Rosa, să știi că da.
Am multe plante.
Majoritatea au murit, fiindcă le ignor.
Și am un papagal care mă strigă pe nume: "Murray! Murray! Murray!
Murray! Murray! Murray!
Ce face Murray?"
- Vă place să vă auziți? - Foarte mult.
Rosa, cine e Paul Bunyan? Ne place sau nu?
Știu că era un tip masiv.
Cică nu poți mânca tot homarul.
- Dar nu cred că e adevărat. - Ce?
Nu vezi niciodată o plăcintă care se răcește la geam, cum arată în filme.
Și, crede-mă, m-am uitat prin multe geamuri.
De ce vă uitați prin geamuri? După plăcintă?
Ai văzut Dragnet aseară?
Mi-am dat seama cine e vinovat din primul minut.
- Te pot întreba ceva? - Doamne...
Dacă ai fi jefuită,
ai prefera să o facă un negru sau un alb?
Bună întrebare, nu? Foarte interesantă. Gândește-te la asta!
La aspectele sociologice.
De ce aș vrea să mă gândesc că voi fi jefuită?
Așa e, dar, în acest caz interesant...
- De ce vă gândiți la asta? - Mi-a venit așa.
- Vă rugați? - Mi se pare o pierdere de vreme.
Ar trebui să ne rugăm pentru gândurile dv.
- Pentru gândurile mele? - Da.
Poate vă vor aduce pace și liniște.
- Ți se pare că am nevoie de pace? - Da.
- Ce te face să crezi asta? - Cam tot.
- Bine. - Hai, închidem ochii...
- Închideți ochii... - Închid ochii. Am închis ochii.
Doamne, Tată, ne rugăm
pentru dl Murray astăzi.
Doamne, insuflă-i spiritul tău, acoperă-l! Adu-i liniștea minții, Doamne!
- Da... - Fă-i gândurile să tacă.
Murray, ai ceva de împărtășit cu Domnul?
- Da, sigur... - Continuă tu!
Doamne, cred că ești la curent
cu faptul că n-am mai făcut sex de vreo opt ani...
- Doamne! - Știi asta.
Poate mă poți ajuta un pic.
Să-mi scoți în cale pe cineva. Știi că nu-s mofturos.
Poate fi și mai grăsuță. Sigur, nu-mi trimite un elefant.
Dar nu mă deranjează dacă e supraponderală în mod rezonabil.
Ar fi frumos și să fie o roșcată.
Știi că nu... Da, roșcată!
- Rosa, unde te duci? - În spatele autobuzului.
Dar tu continuă să te rogi, Murray! Hai, faceți-mi loc!
În fine, cum ziceam, o roșcată. Ar fi extraordinar.
Pe bune. Dar să nu aibă prea mulți pistrui.
Traducerea: Luciana Brad