Ovog 4. srpnja SAD će proslaviti 250. rođendan.
U čast te obljetnice prisjetit ćemo se nekih događaja, ljudi i zamisli
koji su pomogli oblikovati i očuvati naš veliki pokus samostalne vladavine.
Očevi nacije sastavili su povelju
koja jamči vladavinu zakona i ljudska prava.
Zajedno su utemeljili novu naciju
u kojoj moć nije imao vladar, nego obični građani.
Ove su istine same po sebi jasne, zapisali su.
Svi su ljudi stvoreni jednaki.
Bila je to radikalna, čak i revolucionarna ideja.
No SAD je uistinu jedinstven zbog toga
što se na njemu uvijek radilo.
Nismo savršeni.
Možemo biti kratkog fitilja, sitničavi, sebični i škrti.
Neki od nas uvijek će se zbog nečega žaliti.
Ali kao Amerikanci, uvijek smo pronašli način da pobijedimo svoje protivnike,
iznimno neugodne ljude koji su kočili napredak.
Te jadne, nepodnošljive... Jesam li rekao da su sitničavi?
Pakosne... -To ne piše u scenariju!
Život, Larry i potraga za nesrećom Nešto kao povijest Amerike
U zimi 1775. godine u Kontinentalnom kongresu shvatili su
da je neovisnost od Britanije jedini put.
Odbor od petorice članova dobio je zadatak
sastaviti objavu u kojoj će objasniti zašto odbacuju monarhiju,
Deklaraciju o nezavisnosti.
Ti su članovi bili John Adams, Thomas Jefferson,
Benjamin Franklin, Roger Sherman i Robert Livingston.
Opće je poznato da je prvi nacrt napisao Thomas Jefferson,
ali zapravo se prvi okušao Robert Livingston.
Neki kažu da nije baš posve jasno na čemu je bio dok ju je pisao.
Gospodo iz Kontinentalnog Kongresa,
napokon imamo prvi nacrt Deklaracije o neovisnosti,
koji je sastavio naš cijenjeni kolega Robert Livingston.
Svaka čast.
-Nije mi trebalo dugo.
Potrošio sam samo dva pera. Dva.
Svi smo zahvalni. -Ma prestanite.
Dogovorili smo se da će u tekstu biti samo 27 pritužba.
No vi ste dodali mnogo drugih pritužba.
Istina. Nekoliko ih je i više nego zbunjujuće.
G. Jefferson, mislim da ne želimo propisivati Rembrandtu
koliko boja smije rabiti dok slika.
Zar ne?
Imamo samo nekoliko pitanja o onomu što ste napisali.
Evo primjera. Ako vas netko pozove na večeru,
kao američki građani imate zakonsko pravo
pitati tko dolazi na večeru prije nego što prihvatite.
Zar vas ne zanima s kime ćete provesti večer?
Prije nekoliko tjedana pozvali su me na večeru k Madison.
Alexander Hamilton sjedio je za istim stolom.
Jesam li imao priliku razgovarati s njime? Nisam.
Zato što sam sjedio pokraj Madisonina ujaka,
uzgajivača duhana iz Virginije!
Kakav gubitak vremena!
I još sam dva sata putovao u kočiji do tamo.
Zašto bih uopće izlazio? Kamo god išao, treba mi dva sata.
To sam trebao napisati.
Roberte, u Deklaraciju o neovisnosti želite staviti
da je protuzakonito dijeliti kišobran.
Ako kiši, ponesite svoj kišobran. Nemojte se gurati pod tuđi.
A ako vas držač pozove pod svoj kišobran?
To radi samo da bi ispao ljubazan.
Ne želi ga dijeliti. To nije ispravno.
Zaboravili ste kišobran? To je vaš peh!
Smočite se. Snosite posljedice!
Nemojte da netko drugi pokisne jer ste bili previše glupi da ga ponesete!
Gospodine, nakon 7. siječnja protuzakonito je čestitati novu godinu?
Upravo tako, Adamse.
Makar prvi put susrećete tu osobu u novoj godini?
Tako je, Frankline, makar to bio prvi put.
Čestitanja nove godine protežu se unedogled.
I 20. siječnja. Sretna Nova godina. I 25. siječnja.
Sretna Nova godina. 31. siječnja. Gdje je tomu kraj?
Zašto ovo piše? Vani je protuzakonito duboko disati.
Trebalo bi biti. Zar želite da ljudi rade ovo?
Kako divan dan.
Evo još jednog bisera. Nema dijeljenja deserta. Ako ga želite, naručite ga.
Dosta je bilo dodavanja oko stola.
G. Franklin, nismo životinje da svi jedemo iz korita.
Svatko može uzeti svoju vilicu.
Svi ćemo uzeti komadić deserta, staviti vilicu u usta,
a zatim je opet zabosti u pitu.
G. Franklin, to nije higijenski.
Katkad ne želim cijelu krišku pite.
Želim samo zalogaj pite.
Uzmite si svoj zalogaj, Frankline!
Ako odaberete red, morate ostati u njemu?
Da, naravno. U protivnom će nastati kaos.
Joj, onaj je red brži! Idem onamo!
Ne, želim ipak ovamo!
I onda se počnete sudarati i izbijaju tučnjave.
Samo zato što svi žele u brži red. Ne može!
Kad odaberete red, držite ga se! Tako to ide.
Ne slažem se s time i tomu nije mjesto u ovom dokumentu.
Ne sviđa vam se, Hancock? Zato što ne morate čekati u redu.
Sluge čekaju u redu umjesto vas. I ja imam sluge.
Jesam li pošten prema njima? Da, mislim.
Bičujem li ih? Ne prečesto. Bičevanje je ipak zabavno.
Opalim ih, pa opet, pa opet.
Kad počnu jecati, prestanem.
Muškarci bi se trebali suzdržati od hlađenja u javnosti?
Zar itko želi vidjeti ovo?
Želite gledati muškarce kako ovo rade? Baš ovaj pokret?
G. Adams, želite li da se vaš sin hladi?
Kao što sam i mislio, ne želi to.
Ne želim da moj sin to radi!
Mislim da nitko od vas ne želi da se vaši sinovi hlade!
Tko je uz mene? Da ili ne?
Ne!
I ovo bi trebalo izbaciti.
Protuzakonito je pričati o svojim snovima.
Ma koliko se sanjaru činili zanimljivima,
ostale nimalo ne zanimaju.
Gospodo, na ovome svijetu provodimo 38 godina,
a to ćemo vrijeme potratiti slušajući o snovima drugih?
Ne bih rekao!
-Na ovom sam svijetu 70 g., mulče. -Sedamdeset?
Očito vas lizanje Francuskinja pomlađuje.
Gospodine, otkrili ste izvor mladosti.
Moje čestitke.
U državi bi trebalo zabraniti zdravice?
Bez napojnica?
Ako započnete novi zdravstveni režim, zadržite to za sebe.
Ako posjetite Englesku, nemojte se vratiti s engleskim naglaskom.
Protuzakonito je gladiti vlastitu bradicu?
To bi trebalo biti u dokumentu!
Evo jedne posve očite istine.
Gospodine, vi ste imbecil.
Gospodo, što to radimo?
Ovo nisu pritužbe.
To su sitne zajedljivosti
i nemaju nikakve veze s Deklaracijom o nezavisnosti od Engleske i tiranije!
Tako je!
Ovo nije samo Deklaracija o nezavisnosti!
Ovo je Deklaracija o zdravom razumu!
Za 250 godina
naši će nam potomci zahvaljivati na sjajno odrađenom poslu
kojim smo im uvelike poboljšali život.
Gospodo, jeste li uz mene? Da ili ne?
Ne!
Tisuću puta ne!
G. Livingston, hvala najljepša na velikom trudu.
Ali mislim da ništa od ovoga neće završiti u Deklaraciji.
-Jeffersone, želite li pokušati? -Da, može.
Neću uzeti ništa od ovoga.
Osobito: Bez pljeskanja na glazbu uz očekivanje da će se ostali pridružiti.
Stražo, ispratite ga.
To neće biti potrebno.
Ne želim živjeti u zemlji u kojoj ljudi dijele kišobrane,
vani duboko dišu,
mijenjaju redove po volji,
hlade se, glade bradice,
dijele svoje snove i deserte!
Sretna Nova godina, šupci!
Dana 7. ožujka 1876.
Alexander Graham Bell dobio je patent
za uređaj koji je nazvao telefonom.
Nekoliko dana prije, u javnosti,
obavio je prvi telefonski poziv svojem pomoćniku, Thomasu Watsonu.
Prvi telefonski poziv bio je veličanstven dan za američke izumitelje.
No ne i za Bella.
Dobar dan, dame i gospodo.
U ime moje supruge Mabel, dobro došli u naš dom.
Hvala što ste došli.
Vidjet ćete nešto što nitko nije vidio u ljudskoj povijesti.
Predstavljam vam
telefon!
Moj pomoćnik Watson nalazi se u drugoj zgradi.
Ne vidimo ga i ne čujemo.
Ali s pomoću ovog uređaja
moći ću komunicirati s njime
kao da stoji pokraj mene.
Podignut ću telefon i kod njega će zazvoniti.
Kako će zvoniti?
Normalno. To je samo zvonjava. Zvonjava.
Obična zvonjava.
Mogao bi postojati izbornik zvonjave koju bi korisnici mogli birati.
Da. Ja bih da moj zvuči kao zvono na vratima.
A moj kao klaunovska truba.
Ili zvono s bicikla.
Sve su to divne zamisli, ali to sada nije bitno.
Bitno je da ću komunicirati s nekime tko je kilometrima daleko.
A ako sam na klavirskom koncertu i ne želim da zvoni?
Mogao bi vibrirati, poput drombulje.
Da.
Fascinantna zamisao.
A da možemo poslati kratke...
A da to sami izumite? Idite i izumite!
To nije ovo.
Želite nešto što vibrira? Idite i izumite to!
To su gluposti!
Zar nitko ne želi nešto dodati?
Postoje li razne boje? -Može li svirati neku pjesmu?
Gotovi ste? Želite li vidjeti demonstraciju?
Da! Ne znamo zašto toliko traje.
Izađite, molim vas.
Ja? -Da, vi.
Vi! Van! -Divna zabava.
Hvala najljepša! -Van!
Tko je uopće ona? -Nemam pojma.
Što radi ovdje? Mrzim je!
Sad ne želim odraditi prezentaciju. -Ma dajte.
Ne želim. -Da, želiš.
Mjesecima si radio na tome, dan i noć.
Oprostite, sjetila sam se još nečega zabavnoga.
Začepite! Želite li ovo vidjeti? -Da, itekako.
Da. -Ozbiljno?
Ne bih rekao. -Ljudi.
Ne bih rekao da želite!
Samo želite čuti sebe kako govorite.
To želite? Zato ste došli?
Ne.
Dovraga! -Dušo.
Jebeni šupci.
G. Watson, čujemo li se?
Čujemo, Alexandere!
Čuje me! Čuje!
Watsone!
Ovo je velik korak naprijed za znanost i komunikacije.
Ne bih uspio bez tvoje stručne pomoći.
Vrijeme je za proslavu.
Uistinu.
I tako...
Što radiš?
Ništa posebno.
Sjedim na stolcu.
Da, i ja. Na stolcu sam.
Pa...
Dobro.
Alexandere, sjećaš se kad smo bili na onom znanstvenom skupu?
Gdje je to bilo? -U Clevelandu.
Bili smo u onom hotelu.
Sjećaš se onih uređenih živica?
Imali su sjajnog vrtlara. -Da, ja...
Imali su slonove, tuljane, čak i žirafu!
Mislim da je stablo predstavljalo žirafin vrat.
To nije pošteno.
Kad radiš sa živicom, moraš biti purist.
Iskoristi samo živicu! -Da, dobro. Da.
A tek vrtovi! Bili su prekrasni.
Ubrao si ljiljane, što mislim da nije bilo lijepo.
Da, dobro. Dobro.
Ne beri cvijeće... -Dobro.
To nije tvoj vrt. -Dobro.
Moram ići, ali...
Znaš što sam ti htio reći?
Dobro. Watsone, imam društvo. Moram ići.
Bratić mi je poslao pismo. -Isuse.
Upoznao je neke ljude koji se prezivaju Grahamm, s dva M.
Spremio sam to pismo.
Ti to ne pišeš s dva M, zar ne?
Watsone, začepi! -Ne! Zašto...
To je višak. -Začepi!
Dobro, imaju dva M.
Da, ali... -Imam društvo.
Moram prekinuti.
Dva M staviš samo ako ti je nešto fino.
Poznaješ li ijednog Grahama s dva M?
Ne znam! Čak ni s jednim M!
Ne znam ih ni s dva M!
Ne znam ih ni s tri M!
Veza se prekinula.
Sjećaš li se pataka i pačića koji su išli za njima?
To je bilo preslatko. Sad sam se sjetio...
RAT
Prvi svjetski rat počeo je 1914.
Centralne sile, Njemačka, Austro-Ugarska, Bugarska i Otomansko Carstvo,
ratovale su protiv Saveznika, Francuske, Rusije, Italije, Britanije,
Rumunjske, Kanade i Japana.
SAD se pridružio Saveznicima 1917.,
nakon što je Njemačka potopila brojne američke brodove,
uključujući i luksuzni putnički brod Lusitaniju,
koja je prevozila stotine Amerikanaca.
Ništa ne prikazuje užase toga rata bolje od rovovskog ratovanja,
koje je bilo nevjerojatno razorno i surovo.
Do kraja rata poginulo je više od 16 milijuna ljudi.
Mnogi su se vojnici hrabro borili i umirali za svoju zemlju.
Naravno, bilo je i iznimaka.
Mislim da ja to ne mogu. Izgubio sam toliko prijatelja.
Dobra je vijest da im se više ne moraš javljati.
Ako ne preživim, učini mi veliku uslugu.
Hoćeš li dostaviti ovo pismo mojoj djevojci Greti?
Ja?
Moram zapisati još nekoliko redaka.
Polaskan sam. Lijepo što imaš takvo mišljenje o meni.
Ali našao si pogrešnoga. Vrlo sam neodgovoran.
Uvijek nešto gubim.
Jednog sam dana tražio naočale, a cijeli su mi dan bile na glavi.
Satima sam ih tražio. -Stižu granate!
To moraš ti učiniti. Molim te.
Mogu ga poslati poštom? -Ne, moraš ga osobno dostaviti.
Gdje živi? -U Albuquerqueu.
U Albuquerqueu? Šališ se?
Hvala, Davide. Idem ga dovršiti.
U Albuquerqueu?
Uzmi Wojokowskoga! On živi u Santa Feu. Wojo!
Je li itko vidio Woja? -Nisam.
Nema ga. Ali jedva čekam vratiti se kući svojoj Daisy.
To me očekuje.
Što to znači? -Da. Dobra je.
Ne misliš da je lijepa? -Ma nije loša.
Nije loša? -Ako ti se sviđa.
Sviđa ti se? Onda dobro.
Dobro. Ne misliš da je lijepa?
Odveo bih je u kino ako plati svoju kartu. Inače...
Teško. Ne znam. Nije moj tip.
Dobro. -Svatko ima svoj tip.
Ona je tvoj tip. -A koji je tvoj?
Ma znaš.
Opet mumljaš. Zašto? -Katkad to prenosi mnogo značenja.
Zar je teško reći da?
Pitam te je li lijepa, kažeš da jest i idemo dalje.
Da. Iznenadio si me, pa sam bio iskren.
Da si došao prije deset minuta
i rekao da ćeš mi za deset minuta pokazati fotografiju svoje cure,
mogao sam smisliti laž koja bi te silno usrećila.
Znači, ja sam kriv?
Što to znači? -Vrlo vjerojatno.
Slušajte, ljudi.
Vrijeme je. -Narednik.
Pomolite se i pripremite za juriš.
Kad izdam zapovijed, popet ćete se preko vrha i otići na ničiju zemlju.
Projurit ćete kroz kišu metaka.
Doći ćete do Švaba i razvaliti te gadove!
Razvalit ćemo ih! Razvaljivač sam!
Razvaljivač!
Hoćete li ih razvaliti?
Razvalit ćemo ih!
Jeste li spremni naguziti cara?
Guz, guz, guza!
Guza! Guzom na cara!
Juriš!
Gore i preko! Preko vrha!
Poslije tebe. Izvoli.
Penji se, Davide! Hajde! Nastavi.
Mamice!
Vojniče Davide! Brže!
Idemo, ljudi! Pokret!
Nastavite!
Vojniče Wallace, ne igraj se sa sobom i kreni dalje.
Na zapovijed. -Samo trenutak, naredniče.
Dobro.
Živ sam!
Bože! Živ sam!
Hvala Bogu! -Što se dogodilo?
Što? -Pogođen sam. Pogođen.
Gdje? Nigdje ne vidim rupu od metka.
Očito je prošao kroz mene.
Čudo! -Idem po bolničara.
Po bolničara? Ma ne, nemoj mu smetati.
Mora piliti udove. Ima puno posla.
Ne trebam bolničara.
Čini se da si posve dobro.
Znaš što se dogodilo?
Metak mi je prozujao pokraj glave.
Da.
I izgubio sam svijest.
Doimaš se vrlo zdravim i posloženim.
Bio sam mrtav. Vjerovao sam da sam mrtav.
Bez metka, ali mrtav?
Mislio sam da je ovo zagrobni život.
U zagrobnom životu još si zaglavio u svojoj glavi.
Još si ti, osoba koju ne voliš osobito.
Zagrobni život nije bajan.
Zagrobni život postoji, ali nije onako bajan kako bi htio.
Hoćeš li čuti drugu teoriju? -Naravno.
Pretvarao si se da si pogođen, a onda legao dok su na nas pucali.
Nema nikakve sumnje da je to najveća uvreda
i najodvratnija stvar koju mi je itko ikad rekao.
Kako se usuđuješ? Kako?
Dobro, shvaćam.
Riječ je o Daisy, zar ne?
Da, naravno.
Razmišljao sam o tome.
Iznova sam procijenio situaciju.
Posve sam pogriješio.
Ne znam što mi je bilo. Krasotica je!
Znaš li koliko si sretan?
Ne samo da bih joj platio kartu za kino,
nego bih joj platio i večeru!
Kupio bih pjenušac i otpratio je do vrata.
Ako me pozove unutra, onda ću...
Nemoj, pretjerao si.
To je previše.
Možeš li mi napraviti kopiju fotografije? -Ne mogu.
Nisi se pretvarao da su te pogodili i ležao na tlu poput djeteta?
Ne! Ma kakvi! Daj, čovječe! Jurišat ću kad god zatreba.
Ozbiljno? -Volim rat.
Voliš ga? -Ovo je pravi život.
Pravi život. -Dobro.
Osjećam se živim. -Savršeno.
Javi se da vodiš idući juriš.
Jurišnik sam, nisam vođa. -Naredniče!
Koji vrag? -David želi voditi juriš.
Nisam to... Nisam vođa. -Izvanredno!
Jurišnik sam, nisam vođa. -Nisam mislio da imaš muda.
Ja ne... I nemam. -Čini se da ipak imaš.
Nemam. Samo to tako kaže.
Pokaži nam muda. Hajde. -Ja ne... Što?
Jeste li ludi? -Dođi!
Ne mogu voditi juriš.
Kao prvo, šepam i moja crijeva nisu pouzdana.
Vojniče David, čini se da sam te podcijenio.
Izvoli. Povest ćeš nas u bitku.
Što? Ja? -Tako je.
Ne mogu nositi zastavu. Najeo sam se.
Glupost. -Što?
Nositelj si barjaka pukovnije.
Da nosim zastavu? -Tako je.
To je kao da im poručujem da me gađaju!
To je čast. -Što?
Ne trebam počasti. Vrlo sam skroman.
Uzmi zastavu. -Ne, vi je uzmite.
Uzmi je. -Ne.
Narednik želi da pogledam. -Dobro.
Gade! Uzet ćeš zastavu ili ću ti šipku zabiti u šupak!
Dobro.
Ubili su Wallacea!
Osobno.
Dana 1. prosinca 1955. Rosa Parks autobusom se vraćala kući u Montgomery.
Odbila je prepustiti sjedalo bijelcu,
čime je prekršila politiku grada da crnci moraju sjediti straga
jer je prednji dio autobusa bio za bijelce.
Rosa se nije htjela pomaknuti.
Uhićena je, a njezin je čin nadahnuo crnačku zajednicu
da bojkotira autobuse u gradu. Vođa je bio Martin Luther King mlađi.
Bojkot je trajao više od godine,
sve dok Vrhovni sud nije presudio da je segregacija u autobusu protuustavna.
Rosa Parks zbog toga je diljem zemlje postala simbol dostojanstva i snage
u borbi protiv rasne segregacije.
No slabo je poznata činjenica da je to već jedanput pokušala.
Uđite.
Oprostite.
Vozaču!
Sjedni straga. -Neću.
Rekao sam ti da ideš straga.
A ja sam rekla da neću.
Pozvat ću policiju da te uhite.
Hajde, izvoli. -Dobro.
Ozbiljno? Nećemo to raditi. Ovdje mi je vrlo udobno.
Ako se ona ustane, morat ću i ja, a onda će se ovaj ubaciti.
Možda će htjeti sjesti uz prolaz. Možda se posvađamo.
To je smiješno! Već sjedi ovdje. Idi straga. Hajde. Brže.
I ti. Ti vozi. Hajde!
Da, i tebi. Hajde.
To je bilo ljubazno.
Trebalo je to reći. -Amen.
Kamo idete?
Na tržnicu.
Na tržnicu?
Idete u veliku kupovinu?
U veliku kupovinu? -Ne.
Što ćete kupiti? -Povrće. Breskve.
Kako vam je ime? -Rosa.
Ja sam Murray. -Drago mi je.
Također, Rosa. Moja je teta bila Rosa.
Divna žena. I vrlo bujna.
Imala je raskalašeni smisao za humor.
Jasno vam je kako je to moglo potaknuti maštu 12-godišnjaka.
O vlastitoj teti? -Da.
Ušla je u obitelj udajom?
Ne, mamina je sestra.
Učinite mi uslugu. Želim skinuti vestu.
Povucite rukav.
Gospodine, malo ste znojni.
Hvala. -Sad je bolje.
Hvala. Da vas pitam nešto.
U gostima ste kod nekoga, ali užasno vas svrbe leđa.
Biste li uzeli grebalicu za leđa da je vidite?
Ili biste se trljati uz rub vrata?
I sami si pomogli?
Ne, ne bih je uzela.
To je poput četkice za zube. -Ne slažem se, Rosa.
Leđa nisu usta.
Slušajte ovo. Znate što bih učinio da nema grebalice?
Otišao bih u kuhinju, uzeo vilicu i otišao u kupaonicu.
Ne. -Počešao se.
Isuse. -Oprao vilicu i vratio je.
Rosa, nema ljepšeg osjećaja na svijetu
od češkanja leđa vilicom.
Eto. Problem riješen.
Imate li što za čitanje? -Nemam.
Trebao bih ponijeti nešto.
Umjesto da samo gledam oko sebe, kao budala. Volim čitati.
Živite sami? -Znate što, Rosa? Živim.
Imam mnogo biljaka.
Većina je uvenula jer ih zanemarujem.
Imam papigicu koja me doziva. Murray!
Murray!
Kako je Murray?
Volite zvuk svojeg glasa? -Bome volim.
Rosa, tko je Paul Bunyan? Volimo ga ili ne?
Znam da je bio krupan.
Ljudi kažu da se jastog ne jede cijeli.
To nije istina. -Što?
Nitko ne hladi pite na prozoru kao u filmovima.
Vjerujte mi, zavirio sam u mnogo prozora.
Zašto virite kroz prozore? Tražite pitu?
Gledali ste Policijsku mrežu? Od prve sam minute znao tko je kriv.
Smijem li vas pitati nešto? -Isuse.
Da vas opljačkaju,
bi li vam bilo draže da vas pljačka crnac ili bijelac?
Dobro pitanje, zar ne? Vrlo zanimljivo.
Razmislite o sociološkom aspektu.
Zašto bih razmišljala o tome da me pljačkaju?
Znam, ali da morate...
Zašto razmišljate o tome? -Sinulo mi je.
Molite li se? -To je gubitak vremena.
Molite se za svoje misli.
Za svoje misli? -Da.
Možda vam to donese malo mira i tišine.
Osjećate da trebam mir? -Da.
Kako ste stekli takav dojam? -Zbog svega.
Dobro. -Zatvorit ćemo oči.
Da ih zatvorim? Dobro.
Zatvorio sam oči. -Oče Bože.
Danas se molimo za g. Murraya.
Gospodine, prekrij ga Svojim duhom. Donesi mu spokoj, Bože.
Da. -Utišaj njegove misli.
Murray, želite li nešto podijeliti s Gospodinom?
Da, naravno. Može. -Izvolite.
Gospodine, sigurno znaš da nisam ševio otprilike osam godina.
Isuse. -Znaš to.
Možda bi mi mogao pripomoći.
Pošalji mi nekoga. Nisam osobito izbirljiv.
Mogla bi biti malo punija. Nemoj mi baš poslati slonicu.
Razumno punašna može proći. Svejedno.
I riđokosa bi bila dobra.
Ja ne... Da, riđokosa.
Rosa, kamo ćete? -Idem straga.
Samo se vi molite. Dajte mi karte.
Kao što rekoh, riđokosu. To bi bilo spektakularno.
Ozbiljno. Ali ne s previše pjegica.
Prijevod: Davor Fröbe