ב-4 ביולי הקרוב נציין את יום הולדתה ה-250 של אמריקה.
לכבוד הרגע הזה, נקדיש מבט לאחור
אל האירועים, הדמויות והרעיונות
שעזרו לעצב ולשמר את הניסוי הגדול שלנו בשלטון עצמי.
האבות המייסדים שלנו ניסחו אמנה
כדי להבטיח את שלטון החוק ואת זכויות האדם.
יחד הם הקימו אומה חדשה,
כזו שבה הכוח אינו בידי מונרך, אלא בידי אזרחים מן השורה.
"אנו סבורים שאמיתות אלה ברורות מאליהן", הם כתבו.
"שכל בני האדם נבראו שווים."
זה היה רעיון רדיקלי, אפילו מהפכני.
אבל מה שבאמת הופך את אמריקה לייחודית
היא העובדה שתמיד היינו מדינה שנמצאת בעיצומו של תהליך.
אנחנו לא מושלמים.
אנחנו יכולים להיות עצבניים, קטנוניים, אנוכיים וקמצנים.
ובואו נודה באמת, תמיד יהיו בינינו כאלה שימצאו על מה להתלונן.
אבל כאמריקאים, תמיד מצאנו דרך להתעלות מעל קולות המפקפקים,
על האנשים הלא נעימים האלה שעמדו בדרכה של הקידמה,
הטיפוסים האומללים והבלתי נסבלים האלה. הזכרתי כבר קטנוניים?
עלובים... -היי, שום דבר מזה לא בתסריט!
עד חורף 1775, הבין הקונגרס הקונטיננטלי
שעצמאות מבריטניה היא דרך הפעולה היחידה.
ועדה של חמישה נציגים מונתה
כדי לנסח הצהרה שתסביר את הסיבות
לדחיית המלוכה, מסמך שיהפוך להכרזת העצמאות.
הם היו ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון,
בנג'מין פרנקלין, רוג'ר שרמן ורוברט ליווינגסטון.
ידוע לכל שתומאס ג'פרסון כתב את הטיוטה הראשונה,
אבל למעשה, רוברט ליווינגסטון היה זה שניסח את השורות הראשונות.
ויש האומרים שזה בדיוק מה שהוא לקח כשהוא כתב אותן.
רבותיי, חברי הקונגרס הקונטיננטלי,
יש לנו סוף סוף טיוטה ראשונה של הכרזת העצמאות,
שנכתבה על ידי עמיתנו המוערך, רוברט ליווינגסטון.
כל הכבוד.
-זה לא לקח לי הרבה זמן.
השתמשתי רק בשתי נוצות כתיבה. שתי נוצות.
אנו אסירי תודה. -תפסיקו!
אבל הסכמנו שיהיו לנו רק 27 קובלנות.
ולפתע הוספת את כל הקובלנות האחרות.
אני מסכים. יש שם כמה קובלנות, והן מעבר לתמוהות.
מר ג'פרסון, אינני חושב שעלינו להגביל את רמברנדט
במספר הצבעים שבהם הוא משתמש בעת שהוא מצייר.
הלא כן?
אבל יש לנו רק כמה שאלות בנוגע לחלק מהדברים שכתבת.
למשל, "אם מישהו מזמין אתכם לארוחת ערב,
זו זכותכם החוקית כאזרחים אמריקאים לשאול,
'מי מגיע לארוחת הערב הזו?' לפני שאתם מקבלים את ההזמנה."
לא היית רוצה לדעת ליד מי תעביר את הערב שלך?
הוזמנתי לארוחת ערב אצל מדיסון לפני כמה שבועות.
אלכסנדר המילטון ישב באותו שולחן.
האם ניתנה לי ההזדמנות לדבר עם המילטון? לא.
כי הושיבו אותי לצד דוד של מדיסון,
מגדל טבק מווירג'יניה!
זה היה פשוט בזבוז זמן.
בתוספת השעתיים של הנסיעה לשם בכרכרה.
למה בכלל לצאת מהבית? נדרשות שעתיים להגיע לכל מקום.
הלוואי שיכולתי לכלול את זה למסמך.
רוברט, אתה רוצה לכתוב בהכרזת העצמאות הזו
שזה לא חוקי לחלוק מטריה.
אם יורד גשם, תביא מטריה משלך. אל תפלוש למרחב של מישהו אחר.
מה אם בעל המטריה מציע לחלוק אותה?
ובכן, אם הוא עושה זאת, הרי זה רק מתוך נימוס.
הוא לא באמת רוצה לחלוק אותה. זה לא לעניין.
שכחת את המטריה שלך? חבל מאוד! חבל מאוד!
תירטב! תתמודד עם זה!
אל תרטיב מישהו אחר רק כי היית טיפש מדי מכדי להביא מטריה משלך!
אדוני, אחרי 7 בינואר, זה לא חוקי לאחל למישהו "שנה טובה"?
בדיוק, אדמס.
אפילו אם זו הפעם הראשונה שאתה פוגש את האדם בשנה החדשה?
נכון מאוד, פרנקלין, אפילו אם זו הפעם הראשונה.
ה"שנות טובות" האלה, הן נמשכות בלי סוף.
עשרים בינואר, "שנה טובה". עשרים וחמישה בינואר, "שנה טובה".
שלושים ואחד בינואר, "שנה טובה". מתי זה נגמר?
למה זה מופיע פה? "זה לא חוקי לקחת נשימות עמוקות בחוץ".
זה צריך להיות לא חוקי. אתה רוצה לראות אנשים עושים...?
איזה יום יפה.
הנה עוד פנינה. "אין לחלוק קינוחים. אם אתה רוצה קינוח, תזמין אותו.
בלי ה'להעביר מסביב' הזה."
אנחנו לא חיות, מר פרנקלין, שאוכלות כולן מאותו אבוס.
לכל אחד יכול להיות מזלג משלו.
ואז כולנו ניקח ביסים, נכניס את המזלגות לפה,
ונחזיר אותם לפאי אחרי שהם היו בתוך הפה שלנו.
מר פרנקלין, זה לא היגייני.
לפעמים אני לא רוצה פרוסת פאי שלמה.
אני רק רוצה לטעום מהפאי.
תשיג לך חתיכת פאי ארורה משלך, פרנקלין!
אם בחרת תור, אתה חייב להישאר בו?
ברור שאתה חייב להישאר בו. אחרת, זה פשוט... זה כאוס.
אוי, התור ההוא זז מהר יותר, אני אלך לשם.
אוי, לא, אני רוצה ללכת לכאן.
ואז אתה נתקע באנשים ופורצות קטטות.
הכול כי אנשים רוצים לעבור לתור שזז מהר יותר. לא.
תבחר את התור שלך ותישאר בו. ככה זה עובד.
אני לא מסכים עם זה ולדעתי זה לא צריך להיות במסמך הזה.
אתה לא אוהב את זה, הנקוק? כי אתה לא צריך לחכות בתור.
המשרתים שלך עושים את זה בשבילך. יש לי משרתים.
אני מתייחס אליהם יפה? ברצוני לחשוב שכן.
האם אני חוסך את השוט? לא תמיד. זה כיף. זה כיף, ההצלפה.
אתה מכה אותם, אתה מכה אותם, אתה מכה אותם.
אתה שומע יבבה קטנה ואז אתה מפסיק.
"גברים יימנעו מלהתאוורר עם מניפה בפומבי"?
מישהו באמת רוצה לראות את זה?
זה משהו שאתם רוצים לראות גברים עושים? זה? התנועה הזו?
מר אדמס, אני מפנה אליך את השאלה. אתה רוצה שהבן שלך יתנפנף במניפה?
כפי שחשבתי. הוא לא רוצה שהבן שלו יתנפנף.
אני לא רוצה שהבן שלי יתנפנף.
אני לא חושב שמישהו מכם רוצה שהבנים שלו יתנפנפו במניפה.
מי איתי? בעד או נגד?
נגד!
הנה עוד סעיף שלא צריך להיכלל.
"זה לא חוקי לספר למישהו על החלום שלך.
לא משנה כמה מעניין זה עשוי להיראות לחולם,
לאחרים אין שום עניין לשמוע על כך."
רבותיי, יש לנו תוחלת חיים של 38 שנים על פני האדמה הזו,
ונבזבז אותה בהקשבה לחלומות של אנשים אחרים?
אני לא חושב כך.
אני כבר 70 שנה על האדמה הזו, יא גנדרן. -שבעים?
כנראה שביצוע קונילינגוס בנשים צרפתיות שומר על הנעורים.
אתה, אדוני, גילית את מעיין הנעורים.
ברכותיי לך.
"צריך להיות איסור לאומי על הרמת כוסיות"?
"בלי הבעות תודה"?
"אם התחלתם שגרת בריאות חדשה, שמרו אותה לעצמכם"?
"אם ביקרתם באנגליה, אל תחזרו פתאום עם מבטא אנגלי."
"זה לא חוקי ללטף את הזקן"?
זה צריך להיות במסמך.
הנה אמת שאני סבור שהיא מובנת מאליה.
אתה, אדוני, אימבציל.
רבותיי, רבותיי, מה אנחנו עושים?
אלה בקושי קובלנות.
אלה תלונות קטנוניות,
ואין להן שום קשר להכרזת עצמאות
מאנגליה ומהרודנות!
יפה אמרת! -יפה אמרת!
זו לא סתם הכרזת עצמאות!
זו הכרזה על השכל הישר!
בעוד 250 שנה,
הצאצאים שלנו יודו לנו על העבודה המצוינת
שעשינו כאן, שהפכה את חייהם לטובים לאין שיעור.
רבותיי, אתם איתי? בעד או נגד?
נגד!
אלף פעמים נגד.
מר ליווינגסטון, תודה רבה לך על כל העבודה הקשה שלך.
אבל אני לא חושב שדבר מכל זה ייכלל בהצהרה שלנו.
ג'פרסון, אתה רוצה לנסות? -כן, אני אעשה את זה.
לא אשתמש בדבר מזה,
במיוחד לא ב"איסור למחוא כפיים לקצב המוזיקה ולצפות מאחרים להצטרף".
מרשלים, לוו אותו החוצה.
זה לא יהיה נחוץ, כי אני לא רוצה לחיות במדינה
שבה אנשים חולקים מטריות,
לוקחים נשימות עמוקות בחוץ,
מחליפים תורים איך שבא להם,
מתנפנפים במניפות, מלטפים את הזקן,
חולקים חלומות וקינוחים.
שנה טובה, דבילים!
ב-7 במרץ 1876,
אלכסנדר גרהם בל רשם בהצלחה פטנט
על מכשיר שהוא כינה "הטלפון".
כמה ימים לאחר מכן, לעיני הציבור,
הוא ביצע את שיחת הטלפון הראשונה אי פעם לעוזרו, תומאס ווטסון.
שיחת הטלפון הראשונה היתה יום מפואר עבור החדשנות האמריקאית.
אבוי, פחות עבור בל.
אחר צוהריים טובים, גבירותיי ורבותיי.
בשם אשתי מייבל, ברוכים הבאים לביתנו.
תודה שבאתם.
מה שאתם עומדים לראות לא נראה מעולם בהיסטוריה של האנושות.
אני מציג בפניכם...
את הטלפון.
העוזר שלי, ווטסון, נמצא בבניין אחר,
מחוץ לטווח ראייה ושמיעה.
אבל באמצעות המכשיר הזה,
אוכל לתקשר איתו
כאילו הוא עומד ממש לצדי.
אני ארים את הטלפון בצד שלי והוא יצלצל בצד שלו.
איזה סוג של צלצול?
צלצול רגיל. זה פשוט צלצול. זה צלצול.
צלצול טיפוסי.
אולי יכול להיות תפריט של צלצולים שאנשים יוכלו לבחור מתוכו.
אוי, כן. הייתי רוצה ששלי יישמע כמו פעמון דלת.
הייתי רוצה ששלי יישמע כמו צופר של ליצן.
או אולי צלצול של אופניים.
אלה רעיונות נפלאים אבל זו ממש לא הפואנטה.
הפואנטה היא שאוכל לתקשר עם מישהו שנמצא במרחק קילומטרים.
מה אם אני ברסיטל פסנתר, למשל, ואני לא רוצה שהוא יצלצל?
אולי רק שירטוט, כמו נבל פה בכיס.
כן.
זה פשוט רעיון מרתק.
אוי, מה אם אפשר לשלוח הודעות קצר...?
מה אם תמציאו משהו משלכם? לכו ותמציאו משהו משלכם.
זה לא המכשיר הזה.
אתם רוצים משהו שרוטט? לכו! לכו תמציאו את זה.
אלה שטויות!
האם למישהו אחר יש עוד משהו שהוא היה רוצה להוסיף?
האם הוא מגיע בצבעים שונים? -או שהוא יכול לנגן, נגיד, שיר?
סיימתם? הייתם רוצים לראות הדגמה?
כן. אנחנו לא יודעים למה זה לוקח כל כך הרבה זמן.
תוכלי בבקשה לצאת?
אני? -את. כן, את.
את, את. צאי החוצה! -תודה לך. מסיבה מקסימה. תודה.
תודה רבה לך. תודה. -צאי החוצה!
מי זו לעזאזל? -אין לי מושג.
מה היא עושה פה? אני שונא אותה!
כבר לא בא לי בכלל לעשות את זה. -אוי, באמת.
אני אפילו לא רוצה לעשות את זה. -כן, אתה רוצה.
עבדת על זה יומם וליל במשך חודשים על גבי חודשים.
סליחה. חשבתי על עוד דבר אחד שיכול להיות כיפי...
תשתקי! אתם רוצים לראות את זה או לא? -כן. מאוד.
כן. -באמת?
לא נראה שאתם רוצים. -כולם.
לא נראה שאתם רוצים.
נראה שאתם רק רוצים לשמוע את עצמכם מדברים.
זה מה שאתם רוצים? לכן הגעתם לכאן?
לא.
לעזאזל! -יקירי.
אידיוטים ארורים.
מר ווטסון, אתה שומע אותי?
בהחלט, אלכסנדר.
הוא שומע אותי! הוא שומע אותי!
ווטסון!
זהו צעד קדימה במדע ובתקשורת.
לא הייתי יכול לעשות זאת אלמלא העזרה המיומנת שלך.
זה הזמן לחגוג.
בהחלט.
אז...
מה אתה עושה?
לא הרבה.
אני יושב על כיסא.
כן, כן. כן, גם אני. גם אני. אני יושב על כיסא.
ובכן...
אוקיי. אוקיי.
אלכסנדר, אתה זוכר שהלכנו לכנס המדע ההוא?
איפה הוא היה? -בקליבלנד.
היינו במלון ההוא.
אתה זוכר את כל השיחים, את עבודת עיצוב השיחים שנעשתה שם?
מעצב הנוף ההוא היה מדהים. -כן, זה...
היו שם פילים וכלבי ים, והיה שם ג'ירף.
ואני חושב שהם השתמשו בעץ לצוואר של הג'ירף,
ולדעתי זה לא הוגן.
אני חושב כשעוסקים בעיצוב שיחים, צריך לדבוק בטהרנות.
יש להשתמש רק בשיחים. -כן. אוקיי. בסדר.
והגנים! הגנים היו יפהפיים.
קטפת כמה חבצלות, ולדעתי זה לא היה תקין.
כן. בסדר. אוקיי.
לא קוטפים פרחים... -בסדר.
מגינה של מישהו אחר. -אנחנו בסדר.
אני חייב לזוז, אבל...
אוי, אתה יודע מה רציתי להגיד לך?
כן, בסדר. ווטסון, יש לי פה כמה אנשים, אני חייב לזוז.
בן דוד שלי שלח לי מכתב. -אוי, אלוהים ישמור.
הוא פגש כמה אנשים עם שם המשפחה גרהאם אבל עם שתי "מ'".
שמתי את המכתב בצד.
אף פעם לא מאייתים את זה עם שתי "מ'", נכון?
ווטסון, תשתוק. -לא! למה שמישהו...?
מיותר לגמרי. -תשתוק, ווטסון!
אוקיי, אז יש שתי מ'.
כן, אבל... -ווטסון, יש כאן אנשים.
אתה יודע, משתמשים ב... -אני חייב לנתק!
משתמשים בשתי "מ'" רק אם צריך להגיד "ממ" או "יאמי".
אתה מכיר גרהאם שמאיית עם שתי מ'?
לא, אני לא מכיר שום גרהאם! אני לא מכיר שום גרהאם עם מ' אחת.
אני לא מכיר שום גרהאםם עם שתי מ'.
אני לא מכיר שום גרהאםםם עם שלוש מ'.
אני חושב שנותקנו.
אתה זוכר את הברווזים והברווזונים הקטנים שהלכו מאחור?
אבל זה היה מקסים. זה פשוט הכה בי כשניתקנו...
- מלחמה -
מלחמת העולם הראשונה החלה ב-1914
והציבה את מעצמות המרכז, גרמניה, אוסטרו-הונגריה,
בולגריה והאימפריה העות'מאנית,
מול מדינות ההסכמה, צרפת, רוסיה, איטליה, בריטניה הגדולה,
רומניה, קנדה ויפן.
ארצות הברית הצטרפה למדינות ההסכמה ב-1917,
לאחר שגרמניה הטביעה ספינות אמריקאיות רבות,
לרבות אוניית הפאר האזרחית, הלוסיטניה,
שנשאה מאות נוסעים אמריקאים.
דבר לא מסכם את זוועות המלחמה הזו יותר ממלחמת החפירות,
על רמות ההרס והטבח חסרות התקדים שלה.
עד סוף המלחמה, יותר מ-16 מיליון בני אדם נהרגו.
חיילים רבים לחמו באומץ ומתו למען המולדת שלהם.
כמובן שהיו יוצאים מן הכלל.
אני לא חושב שאני יכול לעשות את זה. איבדתי כבר כל כך הרבה חברים.
החדשות הטובות הן שעכשיו כבר לא תצטרך להתאמץ לשמור על קשר.
היי, אם אני לא חוזר, אני צריך שתעשה לי טובה גדולה.
תוכל למסור את המכתב הזה לבחורה שלי, גרטה?
אני?
יש לי עוד כמה שורות שאני צריך לכתוב.
זה מחמיא לי מאוד. נחמד מצדך לחשוב עליי בהקשר הזה.
אבל בחרת את האדם הלא נכון. אני ממש חסר אחריות.
אני מאבד דברים כל הזמן.
יום אחד הסתובבתי וחיפשתי את המשקפיים שלי,
והם היו על הראש שלי כל היום.
חיפשתי במשך שעות על גבי שעות. -פגז בדרך!
זה חייב להיות אתה. בבקשה.
אוכל לשלוח את זה בדואר, נכון? -לא. אני צריך שתמסור את זה אישית.
איפה היא גרה? -באלבקרקי.
אלבקרקי? אתה צוחק עליי?
תודה, דייוויד. אלך לסיים את זה.
היי. אלבקרקי?
אני... אולי תבקש מווג'וקובסקי? הוא גר בסנטה פה. ווג'ו!
מישהו ראה את ווג'ו? -לא, מצטער.
לא, לא. אני פשוט אמרתי, אני מת לחזור הביתה לדייזי שלי.
זה מה שמחכה לי.
מה משמעות הרעש הזה? -כן. כן. היא בסדר.
אתה לא חושב שהיא יפה? -היא בסדר. כן.
"היא בסדר"? -כן, אם אתה אוהב אותה.
אתה אוהב אותה? בבקשה. -כן, כן.
אוקיי. אבל אתה לא חושב שהיא יפה? -אוקיי.
הייתי לוקח אותה לסרט אם היא היתה משלמת. אם היא לא היתה משלמת...
אני לא בטוח. אני לא יודע. היי, היא לא הטיפוס שלי.
כן. -לכולנו יש טיפוס.
היא הטיפוס שלך. -כן. מה הטיפוס שלך?
כן. כן.
עוד קולות. למה אתה... למה? -לפעמים קולות יכולים להביע המון.
כמה קשה פשוט להגיד כן?
אני שואל, "היא יפה?" אתה אומר, "כן" ומתקדמים.
כן. הבהלת אותי עד לכדי רגע של כנות.
אם היית בא אליי לפני עשר דקות
ואומר, "היי, בעוד עשר דקות אראה לך תמונה של חברה שלי",
הייתי יכול להמציא שקר שהיה הופך אותך למאושר מאוד.
אז זו אשמתי?
מה משמעות הרעש הזה? -סביר להניח.
טוב, אנשים.
הגיע הזמן. -זה הסמל.
אני צריך שתתפללו ותתכוננו להסתער.
בפקודתי, תצאו מהשוחות אל שטח ההפקר.
אתם תרוצו דרך מטר של קליעים.
ואז תגיעו אל הגרמנים ותשתוללו בטירוף על הממזרים האלה!
אוי, אנחנו נשתולל בטירוף. אני מטורף.
אני מטורף.
אפשר לקבל "נשתולל בטירוף"?
נשתולל! -נשתולל!
אתם מוכנים לקרוע את הקייזר?
אוי, לה, לה, לה! לקרוע, לקרוע...
לקרוע! לקרוע את הקייזר!
הסתערו!
קדימה ומעבר. מעבר לחפירות! בואו, אנשים! קדימה!
אחריך. קדימה. אחריך.
נו, דייוויד, תעלה לשם! קדימה, תתקדם!
אמא'לה.
טוראי דייוויד! תזיז את התחת שלך!
קדימה, אנשים! זוזו!
להמשיך לזוז!
טוראי וואלאס, תפסיק לשחק עם עצמך ותתקדם.
כן, המפקד. -רק שנייה, סמל.
בסדר.
אני חי!
אוי, אלוהים! אני חי!
תודה אלוהים! -מה קרה?
מה קרה? -נוריתי. נוריתי.
איפה? אני לא רואה חור של קליע.
הקליע בטח עבר ממש דרכי.
זה נס. -אקרא לחובש.
לחובש? לא, לא, לא. אל תטריד את החובש.
יש לו גפיים לנסר. יש לו המון עבודה.
בלי חובשים בשום אופן.
אתה נראה לגמרי בסדר.
אתה יודע מה בטח קרה.
אני חושב שקליע שרק ליד הראש שלי.
כן.
ואיבדתי את ההכרה.
אתה נראה ממש... בריא ומלא חיים. חיוני.
הייתי מת. האמנתי שאני מת.
בלי קליע? אבל מת. -לא.
חשבתי שזה העולם הבא.
אתה עדיין די תקוע בתוך הראש של עצמך בעולם הבא.
אתה עדיין עצמך, אדם שאתה לא באמת מחבב כל כך.
אז העולם הבא הוא לא כזה בונוס.
יש את העולם הבא, אבל הוא לא הבונוס שהיית רוצה.
אפשר להציע תאוריה אחרת? -בטח.
אני חושב שהעמדת פנים שנורית
ואז נשכבת שם בזמן שירו עלינו.
זה, ללא ספק, הדבר הכי מעליב
ומגעיל שמישהו אי פעם אמר לי.
איך אתה מעז? איך אתה מעז?
אוי, אוקיי. אני חושב שהבנתי.
זה קשור למה שאמרתי על דייזי, נכון?
כן. בטח.
חשבתי על זה,
והערכתי מחדש את כל המצב,
והאבחנה שלי היתה כל כך שגויה.
אין לי אפילו מושג על מה דיברתי. היא יפהפייה.
אתה קולט כמה מזל יש לך?
לא רק שהייתי לוקח אותה לסרט ומשלם עליה,
הייתי לוקח אותה לארוחת ערב ומשלם עליה.
הייתי קונה שמפניה והייתי מלווה אותה עד לדלת שלה.
ואם היא היתה מזמינה אותי, , טוב, כדאי מאוד שתאמין,
הייתי רץ פנימה. -לא, לא, לא. הגזמת.
זה מוגזם. זה מוגזם מדי. -הייתי, אתה יודע...
יש דרך להכין עותק של תמונה כזו? -לא.
אז לא העמדת פנים שנורית ואז שכבת על הרצפה כמו תינוק קטן?
לעזאזל, לא. בחייך, בנאדם. אני אסתער בכל עת.
באמת? -אני מת על מלחמה.
אתה מת על זה? -מבחינתי, זה לחיות.
זה לחיות. -בטח.
אני מרגיש חי. -אתה יודע מה? זה מושלם.
תתנדב להוביל את ההסתערות הבאה.
אני מסתער, לא מנהיג. -היי, סמל!
מה לעזאזל? מה? -דייוויד רוצה להוביל את ההסתערות.
בחיים לא אמ... לא, אני לא מנהיג. -יוצא מן הכלל.
אני מסתער. אני לא מנהיג. -לא חשבתי שיש לך ביצים.
אני לא... אין לי, אין לי. -דווקא נראה שיש לך.
לא, לא, אבל אין לי. הוא סתם אומר את זה.
תראה לנו את הביצים שלך. נו, קדימה. -אין לי, אני... מה?
אתה משוגע? -קדימה.
אני לא יכול להוביל הסתערות.
ראשית, אני צולע והמעיים שלי לא אמינים.
טוראי דייוויד, נראה שלא הערכתי אותך כראוי.
בבקשה. אתה תוביל אותנו אל הקרב.
מה? אני? -בדיוק.
אני לא יכול לשאת את הדגל. אני מלא מדי מארוחת הבוקר.
שטויות. -מה?
אתה נושא הדגל של הגדוד.
אני נושא הדגל? -נכון מאוד.
זה כמו לשאת שלט שעליו כתוב, "תירו בי"
מה? זה... -זה כבוד.
אני לא צריך כבוד. אני אדם צנוע מאוד.
קח את הדגל. -לא, לא, לא. קח אותו אתה.
קח אותו אתה! -לא, לא.
הסמל רוצה שאני אעיף מבט. -בסדר.
ממזר! קח את הדגל הזה או שאתקע לך את המוט הזה בתחת.
אוקיי.
הם ירו בוואלאס!
באופן אישי.
- גרטה בייקר, אלבקרקי -
ב-1 בדצמבר 1955, רוזה פארקס חזרה לביתה באוטובוס במונטגומרי, אלבמה,
כאשר סירבה לפנות את המושב שלה לאדם לבן,
בניגוד למדיניות העירונית של "שחורים מאחור",
שעל פיה חלקו הקדמי של האוטובוס יועד ללבנים בלבד.
אבל רוזה לא זזה.
היא נעצרה, ומעשיה היוו השראה לקהילה השחורה
לארגן את חרם האוטובוסים של מונטגומרי, בהנהגת מרטין לותר קינג ג'וניור הצעיר.
החרם נמשך יותר משנה,
עד שבית המשפט העליון של ארה"ב קבע שהפרדה באוטובוסים אינה חוקתית.
מעשיה של רוזה פארקס באותו אוטובוס הפכו אותה לסמל לאומי
של כבוד ועוצמה במאבק למיגור ההפרדה הגזעית.
אבל מעטים יודעים שהיא כבר ניסתה זאת בעבר.
- מונטגומרי, אלבמה 1955 -
- שדרות קליבלנד -
עלה.
סליחה.
נהג!
תעברי לחלק האחורי. -לא.
אמרתי לך לעבור לחלק האחורי של האוטובוס.
ואני אמרתי לא.
אני אדאג שיעצרו אותך.
קדימה, תעשה את זה. -בסדר.
ברצינות? אנחנו לא עושים את זה, בסדר? נוח לי מאוד פה.
אם היא תקום, אני אצטרך לקום גם, ואז הוא יצטרך להשתחל פנימה.
הוא עלול לרצות את המושב שליד המעבר. אולי אלך איתו מכות.
זה מגוחך. היא יושבת כאן. לך לאחור. קדימה. תתקדם.
גם אתם. אתה, קדימה. תנהג! נו כבר.
כן, אתה. קדימה.
זה היה אדיב מאוד.
זה היה חייב להיאמר. -אמן.
לאן את נוסעת?
לשוק.
לעשות קנייה גדולה. את הולכת לעשות קנייה גדולה, הא?
זו קנייה גדולה? -לא.
מה את מתכוונת לקנות? -ירקות. כמה אפרסקים.
מה שמך? -רוזה.
אני מורי. -נעים מאוד.
נעים מאוד, רוזה. את יודעת, היתה לי דודה בשם רוזה.
אישה מקסימה. ואני חייב לציין, היא היתה די שופעת.
היה לה חוש הומור גס.
את יכולה להבין איך זה יכול להצית את הדמיון של ילד בן 12.
בנוגע לדודה שלך? -כן.
היא קרובת משפחה מנישואין?
אוי, לא. אחות של אמא שלי.
תעשי לי טובה? אני רק רוצה לפשוט את הסוודר.
תוכלי למשוך את השרוול?
אדוני, זה... אתה מזיע קצת.
תודה לך. הנה. -בסדר. אוי, זה יותר טוב.
תודה. תרשי לי לשאול אותך שאלה.
את נמצאת בבית של מישהו והגב שלך ממש מגרד.
אם היית רואה מגרד גב, היית משתמשת בו?
או שהיית מתחככת באיזו פינה ומנסה, את יודעת, להגיע לזה...
להסתדר בעצמך?
לא, לא הייתי משתמשת בזה. -כן.
זה כמו להשתמש במברשת שיניים של מישהו. -אני לא מסכים, רוזה.
הגב הוא לא פה.
מה לגבי זה? אם לא היה מגרד גב, את יודעת מה הייתי עושה?
הייתי הולך למטבח. לוקח מזלג. הולך לשירותים.
לא. -מגרד את הגב.
אלוהים. -שוטף את המזלג. מחזיר אותו.
תקשיבי, רוזה, אין הרגשה נהדרת יותר בעולם
מאשר לגרד את הגב עם מזלג.
הנה לך. הבעיה נפתרה.
יש לך משהו לקרוא? -לא.
אני מניח שאני צריך להביא דברים לקרוא באוטובוס, נכון?
במקום לשבת כאן, להסתכל מסביב כמו אידיוט. אני אוהב לקרוא.
אתה גר לבד? -את יודעת, רוזה, כן.
יש לי הרבה צמחים.
רובם מתים כי אני מתעלם מהם.
ויש לי תוכון שאומר את השם שלי. "מורי! מורי! מורי!
מורי! מורי! מורי!
מה שלום מורי?"
אתה אוהב את הצליל של קולך? -מאוד.
היי, רוזה. מי זה פול באניין? אנחנו בעדו או נגדו?
אני יודע שהוא היה בחור גדול.
אומרים לי שלא אוכלים את כל החלקים בלובסטר.
אבל אני חושב שזה לא נכון. -מה?
אף פעם לא רואים פאי מתקרר על אדן החלון כמו שרואים בסרטים.
ותאמיני לי, הצצתי בהרבה חלונות.
למה אתה מציץ דרך חלונות? בשביל פאי?
ראית "דרגנט" אתמול בלילה?
ידעתי מי עשה את זה מהדקה הראשונה.
אפשר לשאול אותך שאלה? -אלוהים.
אם היו שודדים אותך,
היית מעדיפה שזה יהיה גבר שחור או גבר לבן?
שאלה טובה. נכון? ממש מעניינת. תחשבי על זה.
ההיבטים הסוציולוגיים של זה.
למה שארצה לחשוב על זה שישדדו אותי?
אני יודע, אבל אם היית חייבת. מעניין...
למה אתה חושב על זה? -זה פשוט עבר לי בראש.
אתה נוהג להתפלל? -למען האמת, אני חושב שזה בזבוז זמן.
עלינו לשאת תפילה למען המחשבות שלך.
להתפלל למען המחשבות שלי? -כן.
זה עשוי להביא לך קצת שקט ושלווה.
את מרגישה שאני צריך שלווה? -כן.
מה נותן לך את הרושם הזה? -הכול, פחות או יותר.
אוקיי. -קדימה. נעצום עיניים.
אני עוצם עיניים. -תעצום עיניים.
העיניים שלי עצומות. -אבינו שבשמיים,
אנחנו מתפללים עבור מר מורי היום.
אלוהים, הכנס את רוחך, הגן עליו. הבא לו שלווה נפשית, אלי.
כן. -השתק את המחשבות שלו.
ועכשיו, מורי, תרצה לחלוק משהו עם אלוהים?
כן. כן, בטח. כן. -כן. תמשיך אתה מכאן.
אתה יודע, אלוהים, אתה בטח מודע לכך
שלא קיימתי יחסי מין כבר שמונה שנים, אז...
אוי, אלוהים. -אתה יודע את זה.
אז אולי תוכל לעזור לי קצת.
תארגן לי מישהי. אתה יודע, אני לא כזה בררן.
היא יכולה להיות קצת מלאה. אל תשלח לי פילה, כמובן.
אבל מלאה במידה סבירה זה בסדר, לא אכפת לי.
אפילו ג'ינג'ית תהיה נחמדה.
אתה יודע, אני לא... כן, ג'ינג'ית.
היי, רוזה? לאן את הולכת? -אני הולכת לחלק האחורי של האוטובוס.
תמשיך להתפלל, מורי. קדימה, חבר'ה. תכניסו אותי למשחק.
בכל מקרה, כמו שאמרתי, ג'ינג'ית. זה יהיה מרהיב.
באמת. אבל בלי יותר מדי נמשים.
תורגם על ידי: Yfat Shafir