4. července slaví Amerika 250. narozeniny.
Abychom uctili tento okamžik, chceme se vrátit
k některým událostem, lidem i myšlenkám,
které stály za velkým experimentem s národní samostatností.
Naši Otcové zakladatelé sepsali dokument,
který měl zaručit vládu zákona a práva člověka.
Společně ustanovili nový národ,
jehož nástrojem moci není monarcha,
ale obyčejní občané.
"Pokládáme za samozřejmé pravdy," napsali,
"že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni."
Byla to radikální myšlenka.
Dokonce revoluční.
Ale jestli je Amerika skutečně něčím výjimečná,
tak tím, že je vše neustále v pohybu.
Nejsme dokonalí.
Umíme být popudliví.
malicherní,
sobečtí, nízcí.
A na rovinu, někteří si vždycky najdou důvod ke stížnostem.
Ale jako Američané jsme vždy nalezli způsob, jak si poradit
s kverulanty, s nepříjemnými lidmi, co stáli v cestě pokroku.
S těmi otravnými, nesnesitelnými...
Už jsem říkal malichernými?
-Nízkými... -Hej, to není ve scénáři.
ŽIVOT, LARRY A HONBA ZA NEŠTĚSTÍM
DĚJINY USA BEZ ZÁRUKY 1. díl
V zimě roku 1775
došel Kontinentální kongres k závěru, že jediným možným řešením
je nezávislost na Británii.
Pětičlenný výbor dostal za úkol sepsat prohlášení
vysvětlující důvody odmítnutí monarchie.
Deklaraci nezávislosti.
Byli to John Adams, Thomas Jefferson, Benjamin Franklin,
Roger Sherman a Robert Livingston.
Obecně se má za to, že první návrh sepsal Thomas Jefferson,
ale ve skutečnosti je autorem prvního pokusu Robert Livingston.
Motorem jeho snažení byl údajně jakýsi silný halucinogen.
Členové Kontinentálního kongresu,
konečně máme první návrh Deklarace nezávislosti
sepsaný váženým kolegou Robertem Livingstonem.
Výborně.
-Výborně. -Ani to netrvalo tak dlouho.
Padla jen dvě brčka.
-Dvě brčka. -Jsme vám vděční.
No tak!
Původně jsme však měli pouhých 27 stížností.
A vy jste najednou přidal všechny tyto další.
Jistě. Je jich hodně a jsou navýsost matoucí.
Pane Jeffersone, není na místě omezovat Rembrandta
ohledně počtu použitých barev. No ne?
Přesto máme pár otázek týkajících se toho, co jste napsal.
Třeba: je-li někdo pozván na společenskou večeři,
máte legální nárok, coby americký občan,
ptát se, kdo další tam přijde, než přijmete pozvání?
Vy nechcete vědět,
vedle koho budete celý ten večer sedět?
Před pár týdny mě pozvali na večeři k Madisonovi.
U stejného stolu byl Alexander Hamilton.
Měl jsem šanci mluvit s Hamiltonem? Ne.
Protože mě posadili vedle Madisonova strýce,
pěstitele tabáku z Virginie.
Jak promarněný čas.
A k tomu dvě hodiny cesty dostavníkem.
Proč opouštět dům? Někam se dostat trvá dvě hodiny.
Proto to chci dát do té listiny.
Roberte, chcete dát do této Deklarace nezávislosti,
že je nelegální půjčovat deštník.
Prší-li, noste svůj deštník. Neshánějte se po cizím.
Co když vám majitel deštník sám nabídne?
Pokud ano, tak jen, aby působil mile.
Nechce se o něj dělit. To nejde.
Zapomenete-li deštník, chyba. Chyba.
Zmokněte. Žijte s tím.
Nenechte moknout jiné
pro svou hloupost, že ho nemáte.
Pane, po 7. lednu je nezákonné přát komukoliv šťastný nový rok.
Přesně tak, Adamsi.
I když je to poprvé, co toho člověka v novém roce vidíte?
Správně, Frankline. I kdyby to bylo poprvé.
"Šťastný nový rok" by se musel přát donekonečna.
20. ledna. "Šťastný nový rok."
25. ledna. "Šťastný nový rok."
31. ledna? Kdy by to skončilo?
Proč je tu tohle? Je nezákonné zhluboka vydechovat venku.
To by mělo. Chcete vidět, jak kolem chodí lidi a dělají...
"Jak krásný den."
Tady je další perla. Nedělit se o dezert.
Kdo chce dezert, objedná si ho. Žádné "dávám kolovat".
Nejsme zvířata, pane Frankline. Ta jí z jednoho žlabu.
Můžem mít každý svou vidličku.
Každý si dá sousto, strčí vidličku do úst
a poté ji vrátí zpět na dort, ačkoliv byla v ústech.
Pane Frankline, to je nehygienické.
Občas nechci ten dortík celý.
Chci jen ochutnat.
Objednejte si sakra vlastní, Frankline.
Vyberete-li si frontu, musíte v ní zůstat?
Jistě, že v ní musíte zůstat. Jinak je to jen chaos.
Tahle se pohybuje rychleji, tak přejdu tam.
Ale ne. Tady být nechci.
A najednou narážíte do lidí a propuká vřava.
A to jen proto, že chce někdo do řady, co se hýbe rychleji.
Ne! Vyberete si jednu a v té zůstanete. Tak to funguje.
Nesouhlasím s tím a asi by to v dokumentu být nemělo.
No ano. Nelíbí se vám to, Hancocku? Protože vy ve frontách nestojíte.
Dělá to za vás služebnictvo. Mám ho taky.
Chovám se k nim fér? Myslím, že ano.
Šetřím svůj bič? Ne vždy.
Psina, tohle bičování.
Švihnete, švihnete, švihnete.
Slyšíte, jak sténá, a konec.
Muži se zdrží používání vějíře na veřejnosti.
Vážně na to chce někdo koukat?
Je to něco, co chcete vidět u mužů? Tenhle pohyb?
Pane Adamsi, chcete vidět, jak váš syn používá vějíř?
No jistě. U svého syna to vidět nechce.
Já u toho svého taky ne.
Nikdo z vás asi nechce vidět své syny s vějířem.
Kdo je se mnou? Ano, či ne?
Ne.
Tady je další, který by neměl projít.
Je nezákonné vykládat někomu o svých snech.
Jakkoliv zajímavý se sen spáči může zdát,
ostatní to vůbec nemusí zajímat.
Pánové, v tomto světě se dožíváme průměrně 38 let
a budeme plýtvat časem na poslouchání obsahu snů druhých?
Neřekl bych.
Jsem na tomto světě 70 let, floutku.
70. Zjevně vás cunnilingus s Francouzkami udržuje svěžího.
Vy, pane, jste objevil pramen mládí.
Přijměte mé blahopřání.
Měl by existovat celonárodní zákaz přípitků.
Žádné spropitné.
Zavedete-li nový zdravotní návyk,
nechte si ho pro sebe?
Navštívíte-li Anglii,
nevracejte se zpět s anglickým přízvukem.
Je nezákonné mnout si bradu?
Mělo by to být v tom dokumentu.
Víte, co pokládám za samozřejmou pravdu já?
Vy, pane, jste pitomec.
Pánové, pánové, co to děláme?
To jsou drobné stížnosti.
Drobné námitky, co nemají nic společného
s deklarací nezávislosti na Anglii a tyranii.
Ano, ano!
Není to jen deklarace nezávislosti.
Je to i deklarace zdravého rozumu.
Za 250 let
nám potomci poděkují za skvělou práci, kterou jsme tu odvedli,
nezměrně jim vylepšíme život.
Pánové, jste se mnou? Ano, nebo ne?
Ne.
Tisíckrát ne.
Pane Livingstone, sterý dík
za vaši tvrdou práci.
Ale nemyslím, že cokoliv z toho by mělo jít do naší deklarace.
Jeffersone, ujmete se toho?
Ano, udělám to. Nic z tohohle nevyužiju,
zejména zákaz tleskání do hudby a očekávání, že se ostatní přidají.
Maršálové, vyprovoďte ho.
To nebude třeba, protože nechci žít v zemi,
kde si lidé půjčují deštníky,
kde zhluboka vydechují venku,
libovolně střídají fronty,
ovívají se,
drbou se na bradách,
sdílejí sny i dezerty.
Šťastný nový rok, pitomci!
7. března 1876
Alexander Graham Bell obdržel patent
na zařízení, jemuž dal název telefon.
O pár dní později předvedl veřejnosti
první telefonát svému asistentovi Thomasi Watsonovi.
První telefonát znamenal slavnostní den pro americký pokrok.
Ovšem nikoliv pro Bella.
Dobré odpoledne, dámy a pánové.
Jménem své ženy Mabel bych vás rád přivítal u nás doma.
Díky, že jste přišli.
To, čeho budete svědky,
tu za celou historii lidstva nebylo.
Předkládám vám telefon.
Můj asistent, Watson, je v jiné budově,
nevidíme ho ani neslyšíme.
Ale s tímto zařízením
budu schopen s ním komunikovat,
jako kdyby stál hned vedle mě.
Zvednu telefon po svém boku a u něj zazvoní.
Jak zazvoní?
Normálně. Prostě zazvoní.
Zvonek. Typické zvonění.
Třeba by si lidi mohli zvonění vybírat z nějaké nabídky.
Ano. Chci, aby ten můj byl jako zvonek u dveří.
Já chci zase klaunskou houkačku.
Nebo cyklistický zvonek. Jako cink-cink.
Všechno skvělé nápady, ale o tohle nejde.
Jde o to, abychom mohli komunikovat s někým, kdo je na míle daleko.
Co když jsem na klavírním recitálu a nechci, aby zvonil.
Může jen vibrovat ve vaší kapse, jako brumle.
Jo, to je fascinující nápad.
Co kdyby šlo poslat krátkou...
Co kdybyste si vynalezli vlastní? Běžte a vynalezněte si vlastní.
Tenhle to není.
Chcete něco, co vibruje? Vymyslete si to!
Tohle jsou nesmysly! Chce ještě někdo něco dodat?
Dá se vybrat barva?
Uměl by zahrát písničku?
Skončili jste?
Chcete vidět tu demonstraci?
-Prosím. -Nevíme, proč to tak trvá.
Mohla byste prosím ven?
-Já? -Ano. Jo, vy. Vy, vy.
-Hezká párty. -Běžte!
-Mockrát díky. Díky. -Zmizte! Kdo to sakra je?
-Nemám tušení. -Co tady dělá?
Nesnáším ji.
Vůbec na to nemám náladu.
Prosím tě.
Vůbec to nechci dělat.
Ano, chceš to dělat.
Dřels na tom ve dne v noci, celé měsíce.
Pardon. Jen mě napadla další věc, která by byla prima...
Ticho! Chcete to vidět, nebo ne?
-Ano, opravdu. -Vážně?
Protože mně to tak nepřipadá.
Nepřijde mi, že ano.
Připadá mi, že se jen chcete poslouchat.
Tohle vy chcete? Proto jste sem přišli?
Ne!
-Krucifix! -Zlato.
Mizerové!
Pane Watsone, slyšíte mě?
Ano, slyším, Alexandre.
On mě slyší!
Watsone!
Toto je krok vpřed ve vědě
a komunikaci.
Bez vaší zdařilé asistence bych to nezvládl.
Je čas na oslavu.
Vskutku.
No a...
A co děláte?
Nic moc.
Já... sedím na židli.
Jo, jo. Já taky. Sedím na židli.
No...
Ano. Ano.
Alexandre, vzpomínáte si, jak jsme byli na té vědecké konferenci?
Kde to bylo?
-Cleveland. -Byli jsme v tom hotelu.
Vybavujete si ty keře, jak krásně byly zastřižené?
Ten zahradník byl úžasný.
Ano. To...
Byli tam sloni a tuleni, a taky žirafa.
Podle mě použili na žirafí krk kmen stromu,
to mi nepřijde fér.
Myslím, že když zastřiháváte, musíte být purista.
Pouze tvarovat keř.
Jo. Jasně. Ano.
A ty zahrady... zahrady byly nádherné.
Natrhal jste si lilie,
to podle mě nebylo správné.
Jo. Jasně. Ano.
Ale na cizí zahradě nemůžete trhat květiny.
Už musím končit, ale...
Jo, ale víte, co jsem vám chtěl říct?
Jo, jistě. Watsone, mám tu pár lidí, musím končit.
Bratranec mi poslal dopis.
Panebože.
Potkal pár lidí s příjmením Grahamm... ale dvě "M".
Dopis jsem si schoval.
Vy to ale nepíšete se dvěma "M", že ne?
Watsone, mlčte!
Ne! Chápete to? To je klobouk na klobouku.
-Ano. -Jo, ale to...
Watsone, mám tady lidi. Budu už muset končit.
Dvě "M" použijete, když chcete říct "mm" nebo "mňamm".
Znáte nějaké Grahammy, co mají dvě "M"?
Ne, neznám žádné Grahammy.
Neznám žádné s jedním "M". Neznám ani žádné se dvěma "M".
Neznám ani Grahammmy se třemi "M".
Asi se to přerušilo.
Vzpomínáte na ty kachny a kachňátka, co za nimi šla?
To bylo roztomilé. Vzpomněl jsem si přitom na...
VÁLKA
V roce 1914 začala první světová válka,
ve které stály ústřední mocnosti, Německo, Rakousko-Uhersko,
Bulharsko a Osmanská říše
proti spojeneckým mocnostem,
Francii, Rusku, Itálii, Velké Británii,
Rumunsku, Kanadě a Japonsku.
V roce 1917 se ke spojencům přidaly i Spojené státy,
poté, co Německo potopilo mnoho amerických lodí
včetně luxusní výletní lodi Lusitania,
na které cestovaly stovky amerických pasažérů.
Nic nevystihuje hrůzy tohoto konfliktu víc než zákopová válka
s nebývalým rozsahem destrukce a krveprolití.
Než válka skončila, zahynulo přes 16 milionů lidí.
Mnoho vojáků statečně bojovalo a zemřelo za svou zemi.
Samozřejmě, že existovaly výjimky.
Myslím, že to nezvládnu. Ztratil jsem tolik kamarádů.
Dobrá zpráva je, že s nimi alespoň nemusíš udržovat kontakt.
Kdybych se nevrátil, mám na tebe obrovskou prosbu.
Můžeš doručit tenhle dopis mý holce Gretě?
Já?
Ještě musím dopsat pár řádků.
Víš, moc mi to lichotí.
Je od tebe hezké, že mě vidíš v tomhle světle.
Ale vybral sis špatně. Jsem dost nezodpovědný.
Pořád něco ztrácím.
Jednou jsem třeba nemohl najít brýle
a celý den jsem je měl na hlavě.
-Hledal jsem je hodiny. -Kryjte se!
Musíš to být ty. Prosím.
Můžu ho poslat poštou?
Ne. Potřebuju, abys ho doručil osobně.
-A kde bydlí? -V Albuquerque.
-V Albuquerque? To snad ne! -Díky, Davide. Jdu ho dopsat.
Hej, Albuquerque?
Proč neřekneš Wojokowskému?
Ten bydlí v Santa Fe.
Wojo! Viděl někdo Woja? Viděls Woja?
Ne, ne. Zrovna jsem říkal, že se moc těším domů k Daisy.
Tohle tam na mě čeká.
Co ten zvuk znamená?
Jo. Jo. Dobrý.
Podle tebe není hezká?
-Ne, je v pohodě. Jo. -V pohodě?
-Jo, když se ti líbí. -Jo, jo.
-No tak fajn. -Jasně.
Ale podle tebe není hezká?
Vzal bych ji do kina, když si koupí lístek. Když ne...
Tak nevím.
-Nevím. Není můj typ. -Jo?
-Každý má svůj typ. -Jo. Co je tvůj typ?
Znáš to. Jo.
Beze slov. Proč?
Někdy se beze slov dá říct hodně.
Jak těžký je říct prostě "ano"?
Já řeknu: "Je hezká?" A ty řekneš: "Jo," a jdeme dál.
Jo, jo. Zaskočils mě a já jsem byl upřímný.
Kdybys za mnou přišel o 10 minut dřív a řekl:
"Za 10 minut ti ukážu fotku svojí holky,"
mohl jsem vymyslet lež, která by tě skvěle uspokojila.
Tak za to můžu já?
Co znamená ten zvuk?
Víceméně.
Takže, chlapi. Je čas.
Teď se pomodlete
a připravte k útoku.
Na můj povel přejdete pahorek na území nikoho.
Tam proběhnete deštěm kulek.
A pak doběhnete k Fricovi
a všechny ty parchanty bez slitování vyřídíte.
Bez slitování, bez slitování, hlavně bez slitování.
-Bez slitování? -Bez slitování!
Připraveni nakopat císaři?
Ó la, la, la, la, la! Kopy, kopy, kopy!
Kopy do císaře!
Na zteč!
Hezky nahoru. No tak, lezte. Dělejte, chlapi. Pohyb.
Až po vás. Běžte. Po vás.
No tak, Davide, lez nahoru! Dělej, nezdržuj!
Mami.
Vojíne Davide! Pohni zadkem!
Pohyb! Dělejte, chlapi! Kupředu!
Nezastavovat!
Vojíne Wallaci,
konec samohany a padáme.
Ano, pane.
Jen vteřinku, seržo.
Dobře.
Já žiju!
-Panebože! -No jo.
Díky ti, Bože!
Co se stalo?
Dostal jsem to.
Kam? Nikde nevidím díru po kulce.
Co to?
Páni. Kulka musela projít skrz naskrz.
-To je zázrak. -Seženu saniťáka.
Saniťáka? Ne, ne, ne! Nemusíš ho obtěžovat.
Musí řezat končetiny. Má teď spoustu práce.
Saniťák není třeba.
Vypadáš naprosto v pořádku.
Já vím, co se tady stalo.
Proletěla mi kulka kolem hlavy.
Jo.
A ztratil jsem vědomí.
Páni. Vypadáš vážně velmi zdravě. A v pořádku.
Umřel jsem. Alespoň jsem si to myslel.
Kulka nikde. Ale umřels.
Ne. Myslel jsem, že už jsem v záhrobí.
V záhrobí je člověk pořád zajatcem vlastních představ.
Jsi dál sám sebou. Osobou, kterou vážně nemáš moc rád.
Záhrobí není žádná výhra.
Je to záhrobí, ale nic dobrýho z toho nemáš.
Můžu navrhnout jinou teorii?
Jistě.
Sehrál jsi, že tě trefili, a lehl sis,
zatímco stříleli na nás ostatní.
To je bezesporu nejurážlivější,
nejnechutnější věc, co mi kdo v životě řekl.
Styď se. Styď se.
Jasně, asi už to chápu.
Je to kvůli tomu, co jsem řekl o Daisy, ne?
Jo. Jasně. Vážně jsem o tom přemýšlel
a celou tu situaci přehodnotil,
můj úsudek byl mimo.
Vlastně ani nevím, co jsem vykládal.
Je to kráska. Uvědomuješ si, jaké máš štěstí?
Nejen, že bych ji vzal do kina a koupil jí lístek,
ale zaplatil bych za ni i večeři.
Koupil bych šampaňské
a doprovodil ji domů a ona by mě pozvala dál...
Ne, ne, ne. Ne. Ne, ne, ne. To je moc.
To už je moc.
Nedala by se nějak pořídit kopie té fotky?
Ne. Takže jsi nepředstíral, že tě trefili,
a pak neležel na zemi jako děvka?
To ne. Kruci. Neblázni. Kdykoliv na zteč.
-Vážně? -Miluju válku.
-Miluješ ji? -Tohle, to je můj život.
To je můj život.
-Jo. -Tady žiju.
To je skvělý. Přihlas se jako velitel pro další útok.
Ne, jsem bojovník, ne vůdce.
-Hej, seržo. -Co je, sakra?
-David chce vést další útok. -Ne, nikdy, nejsem vůdce!
-No výborně. -Jsem bojovník, ne vůdce.
-Netušil jsem, že máš koule. -Nemám... To ne.
-Zdá se, že jo. -Ne, nemám. To on říká jen tak.
No tak. Ukaž nám koule.
-Co? Zbláznil jste se? -No tak. Jenom pojď.
Nemůžu vést útok.
Zaprvé kulhám a mám velmi nespolehlivá střeva.
Vojíne Davide,
asi jsem tě podcenil.
Na. Povedeš nás do bitvy?
-Co? Já? -Ano.
Nemůžu nést prapor. Přejedl jsem se při snídani.
-Nesmysl. -Co?
Budeš nosič plukovní zástavy.
-Ponesu prapor? -Správně.
Jako bych nesl ceduli "zastřelte mě".
Je to pocta.
Nepotřebuju žádné pocty. Jsem velmi skromný člověk.
-Vezmi si prapor. -Ne. Vezměte si ho vy, pane.
-Vem ho. -Ne, ne. Vy. Ne, ne. Vy.
-Serža řekl, abych to obhlídl. -Jasně.
Ty chcípáku! Vezmeš si prapor, nebo ti tu žerď narvu do prdele!
Dobře.
Wallace to dostal.
Osobně.
1. prosince 1955
v Montgomery v Alabamě jela Rosa Parksová domů autobusem
a odmítla uvolnit své místo bělochovi,
čímž porušila městskou vyhlášku, že černoši mají sedět vzadu,
zatímco předek je vyhrazený jen pro bílé.
Rosa si nepřesedla. Byla zatčena
a její činy inspirovaly černou komunitu
k zorganizování bojkotu autobusů v Montgomery,
který vedl Martin Luther King.
Trvalo více než rok, než Nejvyšší soud Spojených států
vyhlásil, že segregace je neústavní.
To, co Rosa Parksová udělala v autobusu,
z ní učinilo uznávaný symbol důstojnosti i síly
stojící proti rasové segregaci.
Málo se ovšem ví, že se o něco podobného pokoušela už dřív.
Běžte.
Prosím vás.
Pane řidiči!
Běžte dozadu.
Ne.
Řekl jsem, že máte jít dozadu.
A já řekla ne.
Tak vás budu muset dát zavřít.
-Jen si poslužte. -Jak chcete.
Vážně, tohle nebudeme dělat, ano? Mně se tu sedí dost pohodlně.
Když vstane, budu muset i já a pak se on bude protahovat kolem mě.
Možná bude chtít sedět do uličky. Třeba se s ním i chytnu.
To je absurdní. Ona zůstane tady.
Běžte dozadu. Běžte. Padejte.
Vy taky.
A vy, sednout. Řídit! Honem.
Jo, vy. Dělejte.
To bylo moc milé.
Musel jsem to říct.
Amen.
Kam jedete?
Na trh.
Velký nákup? Čeká vás velký nákup? Bude to velký?
-Ne. -No a co to bude?
Zelenina. Pár broskví.
Jak se jmenujete?
-Rosa. -Já Murray.
-Moc mě těší. -Nápodobně, Roso.
Víte, měl jsem tetu Rosu.
Milá žena. A musím říct, že byla dost prostopášná.
Měla ráda oplzlý humor.
Asi chápete, jak podněcovala představivost dvanáctiletého chlapce.
Vaše vlastní teta?
-Jo. -Ona se do rodiny přivdala?
Ne. Matčina sestra.
Pomohla byste mi? Potřebuju si sundat svetr.
Zatáhnete za ten rukáv?
Pane...
-Trochu se potíte. -Díky.
To je lepší.
Díky.
Měl bych na vás otázku.
Jste v něčím domě a opravdu vás svědí záda.
Když uvidíte drbátko na záda, použijete ho?
Nebo se někde opřete o roh a zkusíte se toho nějak zbavit sama?
Ne, drbátko ne. Jako byste použil něčí kartáček.
Nesouhlasím, Roso. Záda nejsou ústa.
A co tohle? Kdyby tam nebylo drbátko, víte, co bych udělal?
Šel bych do kuchyně, vzal vidličku a pak šel na záchod.
Ale ne. Ne.
Podrbat si záda.
Umýt vidličku. Vrátit ji. Panebože,
Roso, není na světě úžasnější pocit,
než si podrbat záda vidličkou.
A je to. Vyřešeno.
Nemáte nic na čtení?
Vidíte, že ne. Asi bych si měl brát do autobusu četbu.
Než abych tu seděl a koukal jako pitomec. Já čtu rád.
Žijete sám?
Milá Roso... Ano.
-Jo. Dobře. -Mám spoustu rostlin.
Většina z nich zvadla, protože si jich nevšímám.
A mám papouška, co říká moje jméno.
"Murray! Murray!"
"Murray!"
"Ahoj, Murray."
Máte rád zvuk vlastního hlasu?
Opravdu jo.
Hej, Roso.
Kdo je Paul Bunyan? Máme ho rádi, nebo ne? Vím, že to prý byl obr.
Lidi tvrdí, že nemůžete jíst všechny části humra.
Ale mně se to nezdá pravdivé.
Co?
Nikdy nevidíte, že by chladili nákyp na parapetu, jak je to ve filmech.
A věřte, že jsem se díval do hodně oken.
Proč vyhlížíte v oknech nákyp?
Viděla jste včera "Zátah"? Od první minuty jsem znal pachatele.
Smím se na něco zeptat?
Ježíši.
Když vás okradou, byla byste radši,
kdyby to byl černoch, nebo běloch, kdo vás okradl?
Dobrá otázka, co?
Velmi zajímavá. Zamyslete se. Ty sociologické aspekty.
Proč bych měla přemýšlet, jestli mě okradou?
Chápu, ale kdybyste musela. Zajímavé...
Proč o tomhle přemýšlíte?
-Jen mě to prostě napadlo. -Modlíváte se?
Je to ztráta času, vážně.
Pomodlíme se za vaše myšlenky.
-Za mé myšlenky? -Ano.
Přinese vám to trochu klidu a míru.
-Cítíte, že potřebuju klid? -Ano.
Z čeho jste nabyla ten dojem?
Tak nějak ze všeho.
-Dobře. -Teď hezky zavřeme oči.
Zavřu oči. Ano. Mé oči jsou zavřené. Tak jo.
Otče náš, modlíme se dnes za pana Murrayho.
Pane, naplň ho svým Duchem. Opatruj ho.
Vnes mu do mysli klid, Bože.
-Ano. -Ztiš jeho myšlenky.
A teď, Murray, můžete se s něčím svěřit Hospodinovi?
-Jo, jistě. Jo. -No tak do toho.
Jo. Víš, Pane, určitě je ti známo,
-že jsem už asi osm let neměl sex. -Ježiši.
Ty to víš. Tak bys mi možná mohl trochu pomoct.
Pošli mi někoho. Víš, že nejsem vybíravý.
Může mít trochu nadváhu.
Přirozeně mi neposílej slonici.
Rozumná nadváha je v pořádku, to neřeším.
Možná by byla fajn i zrzka. Víš, já ani...
Jo, zrzka. Hej, Roso, kam to jdete?
Do zadní části autobusu. Ale modlete se dál.
Tak jo, rozdejte mi taky.
Tak jak jsem říkal, zrzka.
To by bylo senzační.
Vážně. Ale ne moc pihatá.
České titulky Petr Miklica Iyuno 2026