Този 4-ти юли ще отбележи 250-ия рожден ден на Америка.
В чест на тази годишнина искаме да си припомним
някои събития, хора и идеи,
помогнали да офорим и запазим
нашия велик експеримент в самоуправлението.
Нашите бащи основатели съставили харта,
да гарантират върховенството на закона и правата на човека.
Заедно те основали нова държава,
в която властта не се държала от монарх, а от обикновените граждани.
Те написали: "Смятаме за очевидни следните истини:
всички хора са създадени равни".
Била радикална идея, дори революционна.
Но онова, което прави Америка уникална,
е фактът, че винаги сме били в процес на развитие.
Не сме идеални.
Можем да сме избухливи, дребнави, себични, стиснати.
Нека си признаем, винаги ще се намери някой да се оплаква.
Но като американци винаги сме намирали начин да оборим тези скептици,
дълбоко недоволни хора, застанали на пътя на прогреса.
Тези нещастни, непоносими... Споменах ли, че са и дребнави?
Окаяни... - Хей, това го няма в сценария!
Живот, Лари и стремеж към нещастие Нещо като история на Америка
През зимата на 1775 г. Континенталният конгрес съзнава,
че независимостта от Великобритания е единственият изход.
Комитет от петима е натоварен
да изготви съобщение и обясни причините
за отказ от монархията, декларация на независимостта.
Те са Джон Адамс, Томас Джеферсън,
Бенджамин Франклин, Роджър Шърман и Робърт Ливингстън.
Всеизвестно е, че Томас Джеферсън написва първата чернова,
но всъщност Робърт Ливингстън се пробва пръв в това.
Според някои той е в следната ситуация, когато я написва.
Господа от Континенталния конгрес,
най-после имаме първа чернова на Декларацията за независимост,
написана от уважавания ни колега Робърт Ливингстън.
Браво!
Браво. - Не ми отне много време.
Използвах само две пера. Само две.
Благодарни сме ти. - Стига.
Но приехме, че ще имаме само 27 оплаквания.
Но внезапно си добавил още много оплаквания.
Съгласен съм, при това са повече от озадачаващи.
Г-н Джеферсън, не бихме искали да наложим на Рембранд
с колко цвята да рисува.
Нали?
Имаме само няколко въпроса за нещата, които сте написали.
Напр.: "Ако някои ви покани на вечеря,
имате законното право като американски гражданин да попитате
кой ще присъства на вечерята, преди да приемете."
Не искате ли да знаете с кого ще прекарате вечерта си?
Преди няколко седмици бях канен на вечеря у Мадисън.
Александър Хамилтън бе на същата маса.
Имах ли шанс да говоря с него? Не.
Защото ме бяха сложили до чичото на Мадисън,
тютюнопроизводител от Вирджиния!
Каква загуба на време!
И още два часа да стигна дотам.
Защо изобщо тръгнах? Отнема два часа да стигнеш донякъде.
Да бях написал това в документа.
Робърт, искаш да вмъкнеш следното в Декларацията за независимост:
"Незаконно е да се споделя чадър."
Ако вали, носете си свои чадъри, не навлизайте в нечия територия.
Ами ако собственикът на чадъра предложи да го сподели?
Ако го прави, то е само от учтивост.
Той не иска да го споделя, не е редно.
Забравил си си чадъра? Жалко! Много жалко!
Намокри се! Примири се!
Не карай и друг да се намокри заради глупостта си да не вземеш твоя!
Сър, след 7 януари незаконно ли е да честитим Новата година?
Точно така, Адамс.
Дори ако за първи път виждате човека през новата година?
Именно, Франклин, дори ако е за първи път.
Честитенето на Новата година продължава до безкрайност.
На 20 януари честитим Новата година,
на 25 и 31 януари отново. И кога ще свърши?
А това защо е тук? "Незаконно е да дишате дълбоко навън."
Искате да виждате хора да обикалят и ахкат?
Какъв прекрасен ден!
Още един бисер. "Десертите не се споделят, ако искате десерт, си поръчайте.
Нe си го подавайте."
Не сме животни, г-н Франклин, че да ядем от корито.
Но можем да ядем с вилиците си.
Всички ще си отхапят, ще пъхат вилицата в устата си
и обратно в пая, след като е била в устата им.
Г-н Франклин, нехигиенично е.
Понякога не искам цяло парче пай,
а само да го опитам.
Вземете си цяло парче, Франклин!
Щом си избрал редица, се придържай към нея?
Разбира се, че ще се придържаш, иначе ще настъпи хаос.
Тази редица върви по-бързо, ще се наредя там.
О, не. Искам да отида там.
И внезапно се блъскаш в хората и стават сбивания.
Само защото хората искат да са в редицата, която се движи по-бързо? Не.
Избереш ли си редица, оставаш в нея. Така стоят нещата.
Не приемам това и не мисля, че трябва да е в документа.
Не ви ли харесва, Ханкок? Сигурно защото не се редите.
Слугите ви го правят вместо вас. И аз имам слуги.
Справедлив ли съм с тях? Така мисля.
Спестявам ли камшика? Невинаги. Бичуването е забавно.
Шибаш ги, шибаш ги, шибаш ги.
Чуваш малко хленчене и спираш.
"Мъжете да се въздържат от разхлаждане с ветрило на публични места"?
Някой иска ли наистина да види това?
Искате ли да видите как мъжете го правят? Това движение?
Г-н Адамс, искате ли синът ви да си вее с ветрило?
Така и си мислех, той не иска синът му да си вее.
Аз не искам моят син да си вее.
Едва ли тук присъстващите искате това за синовете си.
Кой е с мен? Да или не?
Не!
Още нещо, което не бива да е вътре.
"Незаконно е да разкажеш някому за мечтата си.
Без значение колко интересна може да е тя за мечтателя,
другите нямат интерес да я чуят."
Господа, имаме продължителност на живота от 38 год. на тази земя
и ще ги похабим в слушане на чуждите мечти?
Не мисля.
Аз съм 70 год. на тази земя, глупако. - 70?
Явно практикуването на кунилингус с млади французойки ви държи млад.
Вие, сър, сте открили фонтана на младостта.
Поздравления!
Да има национална забрана за вдигане на тост?
Без бакшиши?
"Ако започнете нова здравословна рутина, запазете я в тайна?"
"Ако посетите Англия, не се връщайте внезапно с английски акцент."
Незаконно ли е да погалиш нечия брада?
Това трябва да е в документа.
Ето една истина, която смятам за очевидна.
Вие, сър, сте имбецил.
Господа, господа! Какви ги вършим?
Това са незначителни оплаквания.
Дребни оплаквания
и нямат нищо общо с декларация за независимост
от Англия и тиранията!
Точно така!
Това не е просто декларация за независимост!
Това е декларация на здравия разум!
След 250 год.
нашите потомци ще ни благодарят за чудесната работа,
която сме свършили тук, за да направим живота им неизмеримо по-добър.
Господа, с мен ли сте? Да или не?
Не!
Хиляда пъти "не".
Г-н Ливингстън, много ви благодарим за усърдната работа,
но не мисля, че нещо от това ще влезе в декларацията.
Джеферсън, искате ли да опитате? - Да, добре.
Но няма да използвам нищо от това,
особено "без ръкопляскане на музиката и очакване другите да ви последват."
Маршали, изпроводете го навън.
Не е необходимо, защото не искам да живея в страна,
в която хората споделят чадърите си,
поемат дълбоко въздух навън,
сменят си редиците безразборно,
веят си с ветрило, галят брадите си
и споделят мечти и десерти с другите.
Честита Нова година, тъпаци!
На 7 март 1876 г.
Александър Греъм Бел успешно получава патент
за устройство, което той нарича "телефона".
Дни по.късно, пред публика,
той провежда първия телефонен разговор с асистента си Томас Уотсън.
Първото телефонно обаждане е славен ден за американските иновации.
Уви, не чак толкова за Бел.
Добър ден, дами и господа.
От името на жена ми Мейбъл ви приветствам в дома ни.
Благодаря, че дойдохте.
Това, което ще видите, е нещо невиждано в човешката история.
Представям ви...
...телефона!
Асистентът ми Уотсън е в друга сграда,
далеч от очите и ушите.
Но с това устройство
ще мога да комуникирам с него,
все едно стои до мен сега.
Ще вдигна телефона от моя страна и той ще чуе позвъняването.
Що за позвъняване е това?
Нормално позвъняване, просто позвъняване.
Типично позвъняване.
Може да има различни позвънявания, от които хората да избират.
Да, бих искала моят да звучи като звънец на врата.
А моят като свирка на клоун.
Или като звънец за велосипед.
Това са прекрасни идеи, но не там е въпросът.
Важното, че ще мога да говоря с някого, който е на километри разстояние.
Ами ако съм на пиано рецитал и не искам да звъни?
Може ли да вибрира като дръмбой в джоба ти?
Да!
Каква пленителна идея.
Или да изпратите кратки...
Защо не си изобретите свой телефон? Направите си го сами!
Този не е такъв.
Искате да вибрира? Направете си такъв!
Пълни глупости!
Някой друг иска ли да добави нещо?
Може ли да е в различни цветове? - Или да изсвири песен?
Свършихте ли? Желаете ли демонстрация?
Да. - Не знаем защо се забавихте.
Бихте ли напуснали?
Аз ли? - Да, вие.
Вие, вие. Вън! - Беше чудесно, благодаря.
Много благодаря. - Вън!
Коя е тя, по дяволите? - Не знам.
Какво прави тук? Мразя я!
Вече не ми се демонстрира. - Моля ви!
Нямам желание да го направя. - Напротив, искаш.
Работи по него денем и нощем месеци наред.
Извинете, сетих се за още нещо, което ще е забавно.
Млък! Искате ли да го видите, или не? - Да.
Наистина ли?
Но не изглежда така.
Не изглежда така.
Изглежда сякаш искате да чувате говора си.
Това ли искате? Затова ли дойдохте тук?
Не.
По дяволите! - Скъпи.
Проклети тъпаци.
Г-н Уотсън, чувате ли ме?
Да, Александър.
Той може да ме чуе! Той ме чува!
Уотсън!
Това е крачка напред в науката и комуникациите.
Нямаше да се справя без помощта ти.
Време е за празнуване.
Така е.
И така...
Какво правиш?
Нищо особено.
Седя на стол.
Да, да. И аз. И аз съм седнал.
Ами...
Добре, добре.
Александър, помниш ли като отидохме на онзи научен конгрес?
Къде беше? - В Кливланд.
Бяхме в един хотел.
Помниш ли живия плет от храсти, който бяха направили?
Гледката бе невероятна.
Имаше слонове и тюлени и дори жираф.
И бяха използвали дърво за шията на жирафа,
което не смятам за редно.
В топиарното изкуство трябва да си прецизен до съвършенство.
Използваш само живите плетове. - Да, добре.
А градините бяха толкова красиви!
Ти набра лилии, което не намирам за редно.
Да, добре.
Не късаш цветя... - Добре.
...от чужда градина.
Трябва да тръгвам, но...
Знаеш ли какво щях да ти кажа?
Добре, Уотсън. При мен има хора, трябва да затварям.
Братовчед ми ми изпрати писмо. - Боже!
Срещнал хора с фамилията Греъм, но с двойно "м".
Скътах писмото.
Не се пише никога с двойно "м", нали?
Уотсън, млъкни! - Какъв е смисълът? Ненужно е.
Добре, имат си двойно "м"!
Уотсън, имам гости.
Трябва да затварям!
Използваш двойно "м", само за да кажеш "мм" или "мами".
Познаваш ли Греъм, чиито фамилии са с двойно "м"?
Не! Не познавам никакви Греъм дори с едно "м"!
Не познавам Греъм с двойно "м"!
Не познавам Греъм и с тройно "м"!
Връзката май прекъсна.
Помниш ли патиците и малките патета, дето ги следваха?
Бяха очарователни. Внезапно осъзнах...
ВОЙНАТА
Първата световна война започва през 1914 г.
и изправя Централните сили на Германия, Австро-Унгария,
България и Отоманската империя
срещу Съюзническите сили на Франция, Русия, Италия, Великобритания,
Румъния, Канада и Япония.
САЩ се присъединява към Сюзническите сили през 1917 г.,
след като Германия потапя много американски кораби,
сред тях и круизния лайнер "Лузитания".
превозващ стотици американци пътници.
Нищо не синтезира ужасите на тази война по-добре от френския начин на воюване
с безпрецидентните си нива на унищожение и разруха.
В края на войната загиналите са над 16 млн. души.
Хиляди войници се сражават смело и умират за страната си.
Разбира се, има и изключения.
Не мога да го направя, вече изгубих много другари.
Хубавото е, че не се налага да държиш връзка.
Ако не се върна, ще те помоля за една услуга.
Ще предадеш ли това писмо на любимата ми Грета?
Аз ли?
Само ще добавя още няколко реда.
Поласкан съм, много мило, че ми се доверяваш.
Но молиш не когото трябва, аз съм ужасно безотговорен.
Постоянно губя неща.
Един ден си търсех очилата, а те бяха на главата ми през цялото време.
Търсех ги часове наред. - Снаряд!
Трябва да си ти. Моля те!
Мога ли да го пратя? - Не, трябва да го дадеш лично.
Къде живее тя? - В Албъкърки.
Албъкърки? Шегуваш ли се? - Благодаря, трябва го да довърша.
Хей! Албъкърки?
Защо не помолиш Войоковски? Той живее в Санта Фе.
Да сте го виждали? - Не.
Не. Тъкмо казвах, че тръпна да се прибера при моята Дейзи.
Ето какво ме чака.
Какво означава това? - Да, бива си я.
Не я намираш за хубава? - Става, да.
Става? - Да, щом ти харесва.
Нали? Това е най-важното.
Добре, но не я намираш за красива.
Бих я завел на кино, ако плати. Иначе...
Не съм убеден. Знам ли, не е моят тип.
Харесваме различни жени.
Тя е твой тип. - А твоят какъв е?
Ами... Да.
Пак хъкаш, защо? - Понякога хъкането е показателно.
Толкова ли е трудно да кажеш "да"?
Питам дали е красива и отговаряш с "да".
Да, да. Накара ме да бъда откровен.
Ако бе дошъл преди при мен 10 мин
и ми бе казал, че ще ми покажеш нейна снимка след 10 мин,
щяха да измисля някаква лъжа, за да те зарадвам.
Тоест аз съм виновен?
Това какво значи? - Най-вероятно.
Войници!
Време е. - Сержантът.
Кажете си молитвите и се гответе за атака.
По моя заповед ще настъпите през върха към ничия земя.
Ще препускате през дъжд от куршуми.
Ще се доберете до немците и ще им разкажете играта!
Да, ще им разкажем играта!
Ще ги побъркам!
Какво ще направите?
Ще им разкажем играта!
Готови ли сте да сритате кайзера?
Да, да! Яко ще го сритам.
Ще го сритам! Сритайте кайзера!
Атака!
Напред и нагоре! В атака! Хайде, войници! Да вървим!
След теб, хайде!
Хайде, Дейвид! Върви нагоре! Продължавай!
Мамо!
Редник Дейвид, размърдай се!
Хайде, в атака!
Не спирайте!
Редник Уолъс, спри да се маеш, действай!
Да, сър. - Секунда, сержант.
Добре.
Жив съм!
Мили боже, жив съм!
Благодаря ти, Боже! - Какво стана?
Простреляха ме. Простреляха ме.
Къда? Не виждам дупка от куршум.
Куршумът ме прониза.
Това е чудо! - Ще повикам лекаря.
Не, не. Не го безпокой.
Трябва да ампутира крайници, има много работа.
Не ми трябват лекари.
Изглеждаш съвсем добре.
Ето какво е станало.
Мисля, че куршум просвистя край главата ми.
Да.
И изгубих съзнание.
Изглеждаш много здрав и уравновесен.
Бях мъртъв или поне така мислех.
Без куршум, но мъртъв?
Мислех, че съм в отвъдното.
Зеседнал си в мислите си в отвъдното.
Все още си същият, човек, когото не харесваш особено.
Така че отвъдното не е бонус.
Има задгробен живот, но не е бонусът, който искаш.
Да ти предложа друга теория? - Разбира се.
Престорил си се на застрелян
и си легнал тук, докато останалите ни обстрелваха.
Това безспорно е най-обидното
и отвратително нещо, което някой ми е казвал.
Как смееш? Как?
Ясно, май схванах.
Заради онова, което казах за Дейзи, нали?
Несъмнено.
Мислех си за това
и преоцених отново цялата ситуация.
Преценката ми бе грешна.
Дори не знаех за какво говоря. Тя е красавица.
Знаеш ли какъв щастливец си?
Не само ще я заведа на кино и ще й платя,
но и на вечеря ще я заведа и ще й платя.
Ще поръчам шампанско и ще я изпратя до вратата.
И ако ме покани, бъди сигурен,
ще се втурна на мига. - Не.
Това е прекалено, стига.
Има ли начин да се копира
снимка като тази? - Не.
Тоест не се престори на мъртъв и не легна на земята като бебе?
По дяволите, не! Стига, човече! Ще атакувам по всяко време.
Нима? - Обичам войната.
Обичаш я? - Това е истинският живот.
Това е върхът! - Ясно.
Чувствам се жив. - Прекрасно.
Поведи следващия щурм.
Аз съм щурмуващ, не лидер. - Сержант!
Какво става? - Дейвид иска да поведе атаката.
Не, не съм лидер. - Превъзходно!
Аз съм щурмуващ, не лидер. - Не ти стиска.
Не, не искам. - Не изглежда така.
Не искам, той си говори ей-така.
Покажи, че ти стиска. Хайде. - Какво?!
Луди ли сте? - Тръгвай.
Не мога да поведа щурм.
Първо на първо, куцам и имам нередовен стомах.
Редник Дейвид, изглежда ви подцених.
Вземете това и ни поведете в битка.
Какво? Аз? - Именно.
Не мога да нося знамето, преядох на закуска.
Глупости. - Какво?
Вие сте знаменосецът на полка.
Да нося знамето? - Точно така.
Та то крещи: "Застреляй ме!".
Това е чест.
Не искам почести, скромен съм.
Вземи знамето. - Не, вие го вземете.
Ти ще го вземеш! - Не.
Сержантът каза да погледна. - Добре.
Негодник! Вземи знамето или ще ти го завра отзад!
Добре.
Застреляха Уолъс!
Лично.
Грета Бейкър Албъкърки
На 1 декември 1955 г.
Роза Паркс се прибира в къщи с автобус в Монтгомъри, Алабама,
когато отказва да отстъпи мястото си на бял мъж,
в нарушение на политиката на града за "негрите отзад",
сопред която местата в предната част са само за бели пътници.
Роза обаче не помръдва.
Тя е арестувана и действията й вдъхновяват чернокожата общност
да организира бойкот на автобусите в Монтгомъри,
поведен от младия Мартин Лутър Кинг-младши.
Той продължава повече от година, преди Върховният съд да отсъди,
че сегрегацията в автобусите е противоконституционна.
Постъпката на Роза Паркс в автобуса я превръща в национален символ
на достойнството и силата в борбата срещу расовата сегрегация.
Но е малко известен факт, че тя е опитвала това и преди.
Монтгомъри, Алабама 1955
Бул. "Кливланд"
Качвайте се.
Извинете?
Шофьор!
Вървете отзад. - Няма.
Казах да се преместиш отзад.
И ви казах "не".
Ще кажа да ви арестуват.
Добре, направете го. - Така да е.
Сериозно? Няма да го правим, нали? Тук ми е много удобно.
Ако тя стане, трябва и аз да стана и той ще седне.
Може да поиска моето място и ще се сбия с него.
Абсурд! Тя е седнала тук. Хайде, вървете отзад. Живо!
И ти! Шофьорът да тръгва.
Да, ти. Потегляй.
Много мило от ваша страна.
Трябваше да се каже. - Амин.
Къде отивате?
На пазара.
На пазара?
Ще правите голямо пазаруване, а?
Така ли е? - Не.
Какво ще вземете? - Зеленчуци, малко праскови.
Как се казвате? - Роза.
Аз съм Мъри. - Приятно ми е.
И на мен, Роза. Имах леля с името Роза.
Прекрасна жена и бих казал, доста пищна.
Имаше пиперливо чувство за хумор.
Сещате се как това разпалва въображението на едно 12-годишно момче.
За собствената ви леля? - Да.
Омъжена в семейството ли беше?
Не, беше сестра на майка ми.
Ще ми направите ли услуга? Искам да сваля пуловера си.
Бихте ли издърпали ръкава?
Г-не... Леко сте изпотен.
Благодаря, така е по-добре.
Благодаря. Ще ви попитам нещо.
В нечий дом сте и много ви сърби гърбът.
Ако видите чесалка за гръб, ще я използвате ли?
Или ще се търкате в стената и ще се опитате...
Да се справите сама.
Не, няма да използвам чесалката.
Все едно да ползваш чужда четка за зъби. - Не съм съгласен, Роза.
Гърбът не е уста.
Ако няма чесалка за гръб, знаете ли какво ще направя?
Ще ида в кухнята, ще взема вилица и ще ида в банята.
Не. - Ще си почеша гърба.
Ще измия вилицата и ще я върна.
Боже! Няма по-прекрасно усещане от това
да чешеш гърба си с вилица.
И така проблемът е решен.
Имате ли нещо за четене? - Не.
Май трябваше да си взема книга,
вместо да седя и да гледам наоколо като малоумен.
Сам ли живеете? - Да, Роза.
Имам много растения.
Повече умряха, защото ги пренебрегнах.
Имам и папагал, който казва името ми. "Мъри! Мъри! Мъри!"
"Как е Мъри?"
Обичате да чувате гласа си? - Много, да.
Роза, кой е Пол Бъниън? Харесваме ли го, или не?
Бил е велик човек.
Казват, че не се ядат всички части на омара.
Но не ми се струва вярно. - Какво?
Само във филмите ще видиш пай, който изстива на перваза.
Повярвай ми, надничал съм в много прозорци.
Защо? Заради пай?
Гледахте ли "Драгнет"?
Знаех кой го бе сторил от първата минута.
Може ли да ви питам нещо? - За бога.
Ако ви ограбят,
чернокож или бял мъж предпочитате да е?
Добър въпрос, нали? Много интересен. Помислете.
Има социални аспекти.
Защо ще искам да мисля, че ще ме ограбят?
Знам, но ако трябваше...
Защо мислите за тези неща? - Просто ми хрумна.
Молите ли се? - Струва ми се загуба на време.
Молете се за мислите си.
Да се моля за мислите си?
Да, може да ви донесе мир и покой.
Смятате, че се нуждая от покой? - Да.
Какво ви кара да мислите така? - Всичко.
Добре. - Ще затворим очите си.
Добре, затварям ги.
Затворени са, да. - Отче наш,
днес се молим за г-н Мъри.
Господи, изпълни духа му с Твоя дух, закриляй го. Донеси му покой.
Успокой мислите му.
Сега, Мъри, искаш ли да споделиш нещо с Господ?
Да, разбира се. - Добре, продължавай.
Господи, сигурно си наясно,
че не съм правил секс от 8 год.
Исусе! - Знаеш го.
Може би ще ми помогнеш малко.
Насочи я към мен, не съм претенциозен.
Може да е леко пълничка, само да не е слон, моля те.
Леко наднормена е допустимо. Все тая.
Ще е чудесно, ако е червенокоса.
Знаеш, аз не... Да, червенокоса.
Роза, къде отиваш? - В задната част на автобуса.
Не спирай да се молиш, Мъри. Раздайте и на мен.
Както казвах, ще е невероятно, ако е червенокоса.
Наистина. Но да няма много лунички.
Превод: Teodora Bizova