Обережно. Принаймні тут не тисяча градусів.
Дві сумки Емі тут,
а всі її речі в коробках на карнизі.
Вона зібрала цю сумку?
Так, цю сумку
й цю теж.
Коли ви востаннє заглядали в сумку?
Мабуть, років 20 тому.
У нас є всі її речі,
навіть гаманець, змінний одяг, зубна щітка.
Це на ній було під час вечері.
Вона мала повернутися додому й забрати речі.
МИ СУМУЄМО САД ЕМІ
Після зникнення Емі дивитися, як тато тримає маму, коли та плаче, було важко.
До цього я мабуть і не бачив, щоб тато так хвилювався.
До зникнення Емі життя було хорошим,
все чудово, все було ідеально.
І раптом у нас з-під ніг наче вибили ґрунт,
усе ніби зупинилося.
Я тимчасово припинив навчання, повернувся додому.
Це був депресивний час,
коли одна з найважливіших людей у моєму житті зникла.
Ми втратили багато років нашого життя…
…в пошуках, але ми не зупинимося.
У мене немає дітей,
а в грудні мені буде 48.
Підсвідомо, напевно, бачити, як мої батьки втрачають дитину,
було такою травмою для мене, що я сам не хочу
проходити через таке.
Хтось щось знає.
Хтось щось бачив. Хтось щось чув.
Хтось комусь щось сказав.
Агент ФБР сказав нам:
«Не втрачайте пильність.
Ніхто не може зберігати таємниці все життя».
ЗНИКНЕННЯ ЕМІ БРЕДЛІ
КВІТЕНЬ 2017 19 РОКІВ ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ ЕМІ
Друге повідомлення.
Привіт, мене звати Аміка Дуґлас.
Я донька Алістера Дуґласа.
Я не дуже вмію, але…
Я б дуже хотіла поговорити з вами.
Я знаю, через що ви проходите.
І якби я була в цій ситуації, я б хотіла знати щось про те,
чому моєї доньки зараз немає тут.
Я повірити не могла.
Що з усіх людей
знайде наш номер, докладе зусиль
і подзвонить нам донька Алістера Дуґласа.
СЕНТ-ДЖОРДЖЕС, ГРЕНАДА
Я народилася на Гренаді.
Ми з татом були нерозлийвода.
Я кажу всім: «Я татова дочка.
Такою мене зробив тато».
Він брав мене з собою в багато цікавих пригод, на пляж, по їжу,
на концерти свого гурту.
Коли я росла, я чула лише його музику.
І він постійно був у від'їзді, грав на круїзних лайнерах.
Коли вони з мамою розлучилися,
мені, мабуть, був рік чи два.
А коли я подорослішав,
мама сказала: «Щось сталося на круїзному кораблі, де був твій тато.
Якщо покопаєш, то, мабуть, усе дізнаєшся про нього».
Я тоді ще не народилася, але мама казала,
що коли одного дня він повернувся з лайнера,
усе змінилося.
Гадаю, мама просто намагалася Поговоріть з ним.
Вона була вдома сама місяцями,
а тут її чоловік повертається додому
засмучений і просто сипле на неї образи.
Дуже дивно,
що він так зневажливо поставився до вагітної дружини, правда?
І це страшно.
А потім мама побачила, що він прийшов додому з сумкою.
Мама заглянула в сумку…
а там були фото.
Фото жінок.
Лише білих.
Думаю, це мене й насторожило.
Це викликало багато питань.
Коли я питаю тата, що сталося з Емі,
у нього дивна реакція.
Він засмучується, коли я про це згадую.
Як на мене, в його історії бракує багатьох деталей.
Саме тому це так дратує.
Я хочу, щоб це закінчилося. Мені потрібні відповіді.
Так, Аміко?
Привіт, тату.
Не знаю, просто…
Я не хочу повторювати це знову.
Я нічого поганого не робив.
Скажи, що мені тепер робити?
Я не проти, що ти дзвониш мені з питаннями.
Просто постав себе на моє місце.
-І зрозумій, що я відчуваю. -Аміко…
Вони негайно викликали ФБР.
І тоді він сказав мені, що вони шукають
дівчину, з якою я танцював в усіх на очах.
Усіх, хто прибирав її кімнату,
приносив їй напої — нас усіх ізолювали.
Коли вони зрозуміли, що ми ні до чого, ми продовжили працювати.
І я працював на круїзному лайнері ще два роки.
А чому я чула, що тебе бачили з нею на пляжі через кілька місяців після того?
На якому пляжі?
На якому пляжі мене бачили? Бо я не люблю пляжі.
Аміко…
Ми танцювали в клубі, як я танцюю з багатьма людьми.
-Отже, ти… -Я нічого не зробив.
Ти не знаєш, чи зійшла вона з човна?
Звідки мені це знати? Я залишив її в клубі о першій
і пішов у свою кімнату. Звідки я знаю, чи зійшла вона?
Я маленький хлопчик з Гренади,
з яким нічого подібного раніше не було.
Я сиджу там. Мене викликали.
Допитали про те, чого я не знаю.
Мама знайшла сумку з фотками білих жінок,
з якою ти прийшов додому, пам'ятаєш?
-Які жінки? -Виникло багато питань, тату.
І на якомусь із фото була вона?
-Не знаю. -У мене було багато фото.
-Чому? -Звісно.
З тобою про це важко говорити, бо ти засмучуєшся.
Я фотографувався з усіма.
Люди підходять і хочуть сфотографуватися з гуртом.
Якби це сталося зі мною, як би ти почувався?
Якби ти зникла, я зробив би все, що в моїх силах,
щоб дізнатися, де ти.
Я розумію, що її родина намагається знайти її всі ці роки.
І я співчуваю їм, але я тут ні до чого.
Взагалі.
Абсолютно.
Це як пазл, який неможливо зібрати.
Стільки деталей бракує.
Коли я говорила з Бредлі, це було емоційно.
Кожне їхнє слово било в серце.
У мене є дочка, і я б просто божеволіла щодня.
Я б не заспокоїлася, доки б не дізналася, що відбувається.
Мабуть, щось глибоко в її душі примусило її
докласти зусиль, знайти нас і спробувати допомогти.
Я хочу миру для всіх.
Я просто хочу допомогти їм знайти відповіді.
Якби у нас були докази, когось би заарештували.
Але Алістер однозначно поводився підозріло.
Молоді жінки бачили Емі й Алістера Дуґласа разом,
як вони піднімалися на ліфті на дискотеку
вже після закриття клубу.
І це припущення має сенс.
Бо ми знаємо, що Алістер був у своїй каюті приблизно о 3:30 – 5:00 ранку.
Але потім підтвердити хід подій неможливо,
бо дверний замок фіксує, коли в каюту зайшли,
але, звичайно, не коли вийшли.
Ми не можемо визначити, коли Алістер Дуґлас вийшов з каюти.
Дві дівчини бачила Емі та Алістера Дуґласа разом.
Але невідомо, чи час правильний.
Лорі Ренік бачила, як Алістер Дуґлас і Емі
піднімаються на скляному ліфті на дискотеку приблизно о 17:30.
Вони повертаються до своєї каюти через кілька хвилин,
бо забули ключі.
Тож вони стукають у двері,
і мати однієї з дівчат відкриває двері і впускає їх.
Немає жодного підтвердження спрацьовування електронного ключа в час,
коли, за їхніми словами, вони увійшли.
Ніде не зазначено, що хтось допитував матір
яка впустила їх о 5:30, шостій ранку,
щоб підтвердити час.
Те, що Алістер Дуґлас не живе в Сполучених Штатах, усе ускладнює.
Ми не маємо юрисдикції.
Не можна поїхати в іншу країну
без дозволу, і сказати: «Можна поговорити з вашим громадянином?»
Пам'ятаю, він був дуже добрим, дуже спокійним.
Хороший хлопець.
У мене не було поганих думок чи поганого досвіду з ним.
Він опинився не в тому місці, не в той час, не з тією дівчиною.
І він розповів їм те, що знав.
Ніхто навіть не думав, що він здатен зробити щось погане чи злочинне.
Дивно, що мало хто усвідомлює небезпеку круїзу.
Але те, що сталося з Емі Бредлі
й її родиною, трапляється.
Я не знаю, як перевіряють минуле
команди, яка працювала там,
бо їх найняли в країнах, де є перевірка
може бути геть не такою, як ми звикли в США.
Є чимало випадків
зникнення, або підозрілі смерті, сексуальне насильство.
Коли щось стається, гадаю, спершу вони телефонують
у юридичний відділ.
«Що нам робити? Як це приховати?
Як цього здихатися?»
Думаю, люди забувають, що коли сідаєш на круїзний корабель,
опиняєшся в окремій країні.
Ти можеш бути громадянином США
і це може виглядати як Діснейленд,
але це не так.
Бо шериф цього міста,
бос цього маленького плавучого селища — це капітан.
А капітан — працівник багатомільярдної компанії.
На кону гроші.
Прибуток важливіший за людей.
Важливіший за безпеку.
Я був гордим працівником «Роял Каріббіан», і мені було гірко,
що нам закидали чи то злочин,
чи недбалість, чи байдужість.
Нам треба було вести бізнес.
І це сталося дуже несподівано.
Я зрозумів, що теорії змови
навколо Емі Бредлі — це фігня.
Гадаю, вона стрибнула або впала.
Мабуть, що це хапання за соломинку.
Сім'я, яка не готова зутрітися… з реальністю.
Сім'я, яка не може змиритися з тим, що їхньої доньки більше немає,
шукає винного.
На обкладинці Чандра Леві,
Моллі Біш, Джил Берман, а ось Емі.
Двадцять шість років щоденних пошуків Емі.
Це мета життя.
Два стільці й балкон.
Це сонячна палуба, а це компасна.
Це острів, а це район пошуку.
У спокійний час я думаю: «Що ми пропустили?»
Треба шукати підказки, шукати людей, які щось знають,
але не знають, що з цим робити, або бояться.
Бо я знаю, що хтось щось знає.
Прошу, дайте нам те, чого ми зочемо.
Що у ваших руках?
Це…
Це повідомлення в пляшці,
яке вона надіслала мені в лютому 1998 року.
Це одна з найбільш особистих речей.
І я дуже не хочу цим ділитися
з будь-ким.
Я не можу…
Чому б нам не почати з початку?
Гаразд.
Ми познайомилися на баскетбольному тренуванні.
Мені було 14, я була сором'язливою, замкнутою, невпевненою.
І тут я бачу цю впевнену, голосну,
грайливу людину, яка робила трюки,
вона не могла просто зробити кидок, треба було зробити це стильно.
І я подумала: «Хто це?»
Ми обидві були у виїздній команді.
Живеш у готелях, граєш цілий день.
Досить швидко ми стали дуже близькими подругами.
Порозумілися на різних рівнях.
Ходили в гості одна до одної,
і все почало закручуватися.
Я почала цікавитися людиною, з якою подружилася.
Я ночувала в неї вдома.
Але я не можу спати. Чому? Моє серце калатає.
Але я не могла в неї закохатися.
Але потім ми пішли в різні коледжі, і обидві визнали, що ми лезбіянки.
Але ми цього не знали до випускного.
Ми ходили в гей-бар,
сиділи там усю ніч, танцювали, надолужували час.
Вона підкидала мене додому.
Нас тягнуло одна до одної.
Мене ще ніколи так не цілували.
Здається, ми цілувалися в машині з годину.
І здавалося, що… нарешті.
Це було чарівно.
Я тільки знайшла роботу в університеті Кентуккі.
Я збиралася їхати.
Але ми інтуїтивно знали, ми хочемо бути разом,
і хотіли тривалих стосунків.
Вона приїжджала на вихідні.
І я була в неї дуже закохана .
Але в січні 98-го вона дзвонить мені.
Вона хотіла мені сказати, що когось поцілувала.
Вони пили.
Вона сказала, що це нічого не значило.
Вона сказала, що це їй допомогло впевнитися в своїх почуттях до мене.
І я сказала: «Емі, мені потрібен час, щоб це обдумати».
Я не відповідала на її дзвінки, тож вона стала писати листи
й повідомлення в пляшці.
24 ЛЮТОГО 1998
МОЛЛІ,
«Моллі, я завдала тобі ще такого болю, що ти ніколи не забудеш.
Я не прошу забути, бо цього ніколи не станеться.
Я лише хочу спитати, чи знайдеш ти в своєму серці бажання пробачити мене.
Моллі, чи зможеш ти пробачити?
Я була жорстокою, незрілою й егоїстичною.
Мені не подобалася, якою я була, і я не пишаюся тим, як поводилася.
Я відчуваю, що між нами океан.
Я ніби на безлюдному острові, чекаю, коли ти мене врятуєш.
Це послання в пляшці — моя єдина надія.
Я сумую за тобою, Моллі. Благаю, врятуй мене.
Самотня Емі».
Минули роки. Наближається двадцята річниця —
чудовий привід отримати більше інформації,
показати, що ФБР все ще веде справу,
що ми збираємо інформацію, любимо, коли нам її дають.
Так було увесь цей час.
Ось як Емі може виглядати зараз,
бо я сам виглядаю інакше, ніж коли закінчила коледж.
У неї може бути інша зачіска, довге волосся, коротке,
і, звісно, вона постаріла.
Якщо у вас є інформація, може, ви були пасажиром
чи членом екіпажу, просимо дати нам знати.
Найменша деталь допоможе дізнатися, що сталося з Емі.
У 1998 році інтернет не був поширений.
Але зараз усе змінилося.
Привіт. Вітаю на моєму каналі.
Сьогодні поговоримо про нерозкриті зникнення.
Емі Лінн Бредлі.
-Емі Бредлі. -Емі Лінн Бредлі.
Одна з найбільших загадок моря.
Сумніваюся, що вона навмисно стрибнула.
По-перше, навіть якщо вона впала з човна,
вони були так близько, що вона могла б поплисти.
Як би страшно це не було, цілком можливо.
що Емі Лінн Бредлі викрали з круїзного лайнера.
-На кораблях стільки шаф… -Так.
…і куточків, щілин, де можна когось сховати.
Він був працівником круїзного лайнера й мав доступ до заборонених зон.
-Може, учасники гурту «Блакитна орхідея»… -Ага.
…працювали на якусь підпільну організацію.
Може, вся команда була залучена.
Гадаю, її обрали.
Тож якщо у вас є інформація, яка б допомогла
знайти Емі Лінн Бредлі, зв'яжіться з ФБР.
СІДНЕЙ, АВСТРАЛІЯ
Я вперше дізнався про справу Емі у 2014 році.
Сайти слідчих-любителів
тоді лише зароджувалися.
Мене дуже цікавили злочини.
Я гуглив і шукав усе що можна про Емі.
Статті, обговорення в інтернеті, були дискусійні форуми.
Я був шокований тим, що ніколи не чув про цю справу,
і що Емі так і не знайшли.
Історія Емі зворушила мене і я відчув, що має бути
єдиний ресурс,
де зібрана вся інформація, що стосується справи Емі.
Бо інакше про ці справи часто забувають.
Тому у 2018 році я створив свій сайт, amybradleyismissing.com.
Тут є фотографії, свідчення,
багато архівних посилань, усі докази, зачіпки, різні теорії.
Очевидно, у такій резонансній справі спекуляцій повно.
Ось де я стояв, коли бачив Емі.
Я працював у сфері телекомунікацій.
Я фахівець з нетворкінгу й телекомунікацій.
Це моя робота.
Одного разу Айва каже: «Ей, цей хлопець, Ентоні Вілліс,
створив сайт».
У Ентоні й Айви починає зав'язуватися дружба.
Тоді ми починаємо думати: «Хвилинку, у нас є сайт.
Є дані з того сайту.
Є відстеження IP-адрес на цьому сайті.
Чому б нам не почати збирати ці дані?»
Найкраще в моєму сайті те, що я можу аналізувати дані.
Я можу знайти кожну IP-адресу, з якої відвідали мій сайт.
А тоді можна… Скопіювати й вставити ті IP-адреси
в IP-зчитувач, і він видасть
загальну геолокацію цих IP-адрес.
Ентоні почав надсилати мені інформацію, дані.
Я починаю фільтрувати дані.
Ми шукаємо закономірності.
Звідки ці IP-адреси.
Мене дуже вразила
кількість IP-адрес з Бріджтауна, Барбадос.
Востаннє її бачили…
…на Барбадосі.
Ми починаємо фотографувати членів родини Емі
й починаємо публікувати цю інформацію.
Я починаю витягувати всі IP-адреси.
Дивлюся, скільки разів ця IP-адреса відвідала сайт.
Бачу, на яких сторінках вони були і як довго були на цій сторінці.
Чому на дні народження,
річниці, Різдво хтось заходить на той сайт?
Вони заходять на День подяки,
Різдво,
дні народження.
Входи з Кюрасао, з Барбадосу,
і сидять там по 45 хвилин.
У цьому немає сенсу.
Ось моя теорія,
все просто.
Або людям, залученим у це цікаво
й вони хочуть знати, чи підібралися вже до них.
Другий варіант: це Емі.
САД ЕМІ
Запостити багато нових сентиментальних фото.
Її «Міата», фото собаки.
Вона зможе на них подивитися,
побачити, що ми досі шукаємо,
досі думаємо про неї.
Вони відвідують ці сторінки.
Чому хтось багато хвилин
дивиться на цю сторінку?
Чому повертаються на ці сторінки?
Що їх так цікавить?
Може, хочуть зв'язатися?
Може, це приємні спогади?
Хтось хоче побачити, як твої мама й тато
змінилися з роками, що робить брат,
що відбувається в їхніх життях.
Може, хочуть переконатися, що вони ще живі.
Може, коли Емі зникла, їй сказали:
«Якщо скажеш батькам, ми їх уб'ємо»?
Може, вона досі вірить, що її родині можуть загрожувати.
Думаю, припущення, що її тримають проти її волі
й що вона заходить на сайт, щоб побачити власні фото…
Усе можливо.
Можна відстежити адреси, з яких заходять на сайт,
але потрібні юридичні підстави, щоб вимагати інформацію про людей.
Якщо вони знаходяться не на території США,
ми взагалі не отримаємо жодної інформації
про те, хто може зайти на сайт.
Упевнений, вас питали й про те,
чому Емі не дзвонить додому чи не пише імейл, якщо вона жива?
Що ж…
…це хороше питання.
Я не розумію, вона не може вийти на зв'язок,
якщо в неї є доступ до комп'ютера.
Але ми не знаємо,
що вона пережила, через що прийшла.
Коли я бачив Емі на Барбадосі,
я назавжди запам'ятала, як чоловік сказав:
«Тобі слід підготуватися й не намагатися втекти,
бо ми чекатимемо й спостерігатимемо всю ніч».
А жінка каже: «Можемо зупинитися й побачити дітей?»
А він: «Так, можемо зупинитися й побачити дітей.
Ти будеш рити що треба, не тікатимеш?» Вона каже: «Так».
Я не знаю, чиїх дітей вони збиралися побачити,
але вона була в захваті від цього.
Може, це її діти.
Багато чого могло статися за той час.
Ми не знаємо, чи є в неї діти. Вона могла стати матір'ю.
Не знаємо, чи погрожували її родині.
Це пояснює, чому вона не давала про себе знати.
Хоч її бачили на Кюрасао, її бачили й на Барбадосі.
Я дивлюся на всі ці свідчення
й люди питають: «Чому вона вам не дзвонила?»
Мабуть, це найбільше питання.
«Якщо вона жива, чому вона вам не дзвонить?»
На це багато причин.
Може, вона жертва стокгольмського синдрому,
коли полонена людина починає ототожнювати себе з викрадачами.
Може, в неї вже з'явилися діти.
Може, їй погрожували. Може, погрожували її дітям.
Ми не маємо жодної відповіді.
Це дає надію, що вона досі десь там.
Думка, що в мене є онуки, про яких я не знаю,
а я досі на Землі,
і якщо ми зможемо знайти Емі,
знайти її дітей, якщо вони є,
я буду щаслива.
ТУт є кілька особливих речей.
У нас є все майно Емі…
…навіть…
…дрібні гроші в її гаманці.
Як їх не втомлює незнання?
Не втомлює.
Минуло 30 років, а вони досі сповнений надії й оптимізму.
Але надія — це палиця з двома кінцями, розумієте?
І мені цікаво, що краще,
мати надію, віру, що вона повернеться додому,
чи отримати остаточну звістку?
Якщо вона п'є Май Тай десь на пляжі
й ми знайдемо її щасливою,
я була б найщасливішою людиною в світі.
Але я не думаю, що таким буде кінець.
Через те,
що вона зникла через місяць
після того як надіслала мені цього листа
й через те, що це повідомлення в пляшці,
навіює метафори,
які можуть призвести до непорозумінь.
Це може свідчити про самогубство,
але я не проводжу таких паралелей.
Я читаю любовний лист.
Це любовний лист.
Після повідомлення в пляшці
я зв'язалася з нею й ми знову зійшлися.
Це було за кілька днів до того, як вона поїхала в круїз.
Вона хотіла познайомити мене з її собакою Бейлі,
показати мені свою квартиру.
Я знала, що ми хотіли все налагодити
й планували побачитися
після круїзу, на Великдень.
Не думаю, що вона раніше була в круїзі.
Вона була дуже рада цьому.
Вона надіслала мені листівку.
Вона прийшла після того, як я дізналася про її зникнення.
Я фотографиня, тож вона згадала про фотографії
й написала: «Якби ж ти була тут».
А я б хотіла не відпускати її в круїз.
Я була там.
Була з нею в її квартирі перед цим…
Я бачу зараз її, як тоді.
Відчуваю її запах.
Я відчуваю її.
Вона наче знову жива.
Наче оживає.
Сьогодні 9758-й день
ми працюємо над поверненням Емі.
Ми ніколи не здамося.
Вранці, коли ми прокидаємося, ми кажемо: «Може, сьогодні».
І коли ми збираємося спати,
ми надсилаємо особливий поцілунок Емі й кажемо: «Можливо, завтра».
Ми тримаємо її машину вдома в гаражі.
Ми бережемо її й натираємо до блиску.
Вона її, і вона була б рада знову в неї сісти.
Її ніхто не чіпатиме, доки Емі не повернеться.
І вона знову на ній їздитиме.
У всіх нас є відчуття, що вона досі десь є.
Відсутність певності чи незнання дозволяє нам продовжувати сподіватися.
Мені це більше подобається,
ніж мати остаточну відповідь.
Рон Бредлі був у мене вдома місяць тому
й сказав: «Коли Емі прийде додому».
Іноді я бачу її в своїй голові.
Думаю про неї в певних місцях.
Часто бачу, як вона грає в баскетбол.
Часто бачу, як вона п'є пиво, тусується й танцює.
Цікаво, що б вона подумала про наші життєві вибори,
про наші вчинки,
і ще є надія,
що вона знає, що як ми всі скучили за нею.
Ми з Бредом розійшлися через кілька місяців після зникнення Емі.
Гадаю, в кожного з нас було багато на душі.
Я досі їх люблю.
Думаю, ситуація була настільки важкою,
що я просто дистанціювалася від цього.
Гадаю, всі вони відчували, що більше ні з чим не можуть впоратися.
Усе ніколи не буде, як раніше.
Справа Емі Бредлі не забудеться ніколи,
бо це неможливо. Так багато питань.
Для агента ФБР це дуже тяжко,
бо це наша робота. Ми любимо розгадувати таємниці.
Ми не любимо незрозумілі деталі,
а в цій справі їх повно.
Гадаю, це…
…боротьба.
Я дуже хотіла,
щоб слова свідків були правдою.
Будь-який сценарій того, що з нею могло статися,
її зникнення,
викликає суміш сумніві і надії.
Але для мене і мого життя з тим,
що її більше немає тут,
її, яку я так любила…
Я живу без неї.
І це не зміниться.
Це не міняється.
Справа Емі зараз вважається відкритою.
Можливо, хтось, хто був на кораблі, щось знає.
Може, хтось щось чув. Пройшло стільки років.
Може, ви щось записали.
Будь-яка інформація може допомогти.
З Емі щось сталося.
Ми не знаємо, що, але нам потрібні відповіді.
Якщо ви щось знаєте,
будь ласка, дайте нам те, що ви хочете.
Зробіть це для нас і для Емі.
Емі!
ЯКЩО МАЄТЕ ДАНІ ПРО ЕМІ, ЗВ'ЯЖІТЬСЯ З ФБР.
ФБР ДОПИТУВАЛО АЛІСТЕРА ДУҐЛАСА. ВІН ДОБРОВІЛЬНО ПРОЙШОВ ТЕСТ НА ПОЛІГРАФІ.
ФБР ВІДПУСТИЛО ЙОГО БЕЗ ДОКАЗІВ, ЯКІ Б ДОПОМОГЛИ ЗВИНУВАТИТИ В ЗНИКНЕННІ ЕМІ.
У 1999 РОЦІ БРЕДЛІ ПОДАЛИ ПОЗОВ ПРОТИ «РОЯЛ КАРІБАІН».
ТОДІ «РОЯЛ КАРІБІАН» ЗАЯВЛЯЛИ, ЩО ДІЯЛИ ПРАВИЛЬНО
Й ЗАВЖДИ ВІДПОВІДАЛЬНО. ЗРЕШТОЮ, ПОЗОВ БУЛО ВІДХИЛЕНО.
Переклад субтитрів: Антон Бєлов