Forsigtig. I det mindste er det ikke drønhamrende varmt heroppe.
Amys to tasker ligger derovre,
og alle hende ejendele er pakket ned i kasser henne ved tagskægget.
-Er det tasken, hun havde med? -Det var denne taske.
Og denne taske.
-Hvornår har du sidst kigget i tasken? -Det er nok 20 år siden.
Vi har alle hendes ting.
Vi har hendes pung, byttepenge og tandbørste.
Hun havde den her på til middagen.
Det var meningen, at hun skulle med hjem sammen med sine ting.
Det var hårdt at se min far holde om mor, da hun brød sammen, da Amy forsvandt.
Jeg tror ikke, jeg nogensinde havde set min far bryde sammen.
Før Amy forsvandt, var livet godt,
alt var godt, alt gik strålende.
Og så blev tæppet hevet væk under os,
og alt gik i stå.
Jeg holdt en pause fra skolen og tog hjem igen.
Det var en deprimerende periode,
hvor en af de vigtigste personer i mit liv var forsvundet.
Vi har mistet mange år af vores liv…
…på at lede, men vi stopper ikke.
Jeg har ingen børn,
og jeg bliver 48 til december.
Ubevidst har det at se mine forældre miste et barn nok været så traumatiserende,
at jeg ikke vil udsætte mig selv for risikoen for at skulle opleve det.
Der er nogen, der ved noget.
Nogen må have set eller hørt noget.
Nogen må have fortalt noget.
En FBI-agent sagde:
"Vær opmærksomme.
Ingen kan holde på en hemmelighed hele livet."
19 ÅR EFTER AMYS FORSVINDEN
Anden besked.
Hej, jeg hedder Amica Douglas.
Jeg er Alister Douglas' datter.
Jeg er ikke særlig god til det, men jeg vil meget gerne tale med jer.
Jeg ved, hvad I går igennem.
Og hvis jeg var i den situation, så ville jeg ønske oplysninger om,
hvorfor min datter ikke er her lige nu.
Det var ikke til at tro,
at Alister Douglas' datter gjorde sig den umage at ringe til os.
Jeg blev født i Grenada.
Mig og min far var to alen af ét stykke.
Jeg er en fars pige. Det er min far, der har formet mig.
Han tog mig med på en masse eventyr, vi tog på stranden, vi tog ud at spise,
jeg så hans band spille.
Da jeg var barn, betød hans musik alt.
Han var altid væk, fordi han spillede på krydstogtskibe.
Jeg var et eller to år gammel, da mine forældre blev skilt.
Og da jeg var blevet ældre,
sagde min mor: "Der skete noget på et krydstogtskib, din far var på.
Hvis du søger på hans navn, så finder du nok noget om ham."
Jeg var ikke født dengang, men min mor fortalte mig,
at da han kom hjem fra det krydstogtskib, så blev alting anderledes.
Min mor prøvede at snakke med ham.
Hun havde været alene hjemme i månedsvis.
Hun havde endelig fået sin mand hjem,
men han var vred og sagde en masse sårende ting.
Det er bare underligt,
at han behandlede sin gravide kone så respektløst.
Det er også skræmmende.
Min mor lagde mærke til, at han havde en taske med hjem.
Min mor kiggede i tasken…
…og der lå billeder i den.
Billeder af kvinder.
Kun hvide kvinder.
Det var det, der fik alarmklokkerne til at ringe.
Man står tilbage med en masse spørgsmål.
Når jeg spørger min far, hvad der skete med Amy,
så reagerer han underligt.
Han bliver vred, når jeg nævner det.
Jeg synes, at hans historie er hullet.
Og derfor føles det her så nervepirrende.
Det skal bare slutte. Jeg vil bare gerne have svar.
Ja, Amica?
Hej, far.
AMICA RINGEDE TIL SIN FAR UNDER OPTAGELSEN OG SPURGTE TIL SAGEN.
Jeg ved det ikke.
Jeg orker ikke at rode op i det. Jeg har intet gjort.
Hvad vil du have, at jeg skal gøre?
Du må godt spørge ind til det.
Jeg ville ønske, at du satte dig i mit sted, så du kunne forstå…
Amica.
FBI kom med det samme.
Og han sagde, at de ledte efter pigen, som nogen havde set mig danse med.
De tilbageholdt alle, som havde gjort værelset rent eller serveret hende drinks.
Da de opdagede, at vi ikke var involveret, fortsatte vi arbejdet.
Jeg fortsatte med at arbejde på skibet i yderligere to år.
Jeg hører ellers, at du blev set med hende på stranden månedsvis efter.
Hvilken strand er jeg blevet set på? Jeg kan ikke lide strande?
Amica.
Vi dansede på natklubben. Jeg dansede med mange på natklubben.
-Så du… -Jeg har intet gjort.
Ved du, om hun forlod båden.
Hvor skulle jeg vide det fra? Jeg gik fra natklubben klokken et.
Jeg gik tilbage på mit værelse. Jeg ved det da ikke.
Jeg var en lille dreng fra Grenada, som aldrig havde oplevet noget lignende.
Jeg blev kaldt til afhøring om noget, jeg intet kendte til.
Mor fandt en taske med billeder af hvide kvinder,
som du havde taget med dig hjem.
-Af hvem? -Det rejser en masse spørgsmål, far.
-Og hvilket af billederne var hun på? -Aner det ikke.
-Jeg havde mange billeder. -Hvorfor det?
Det er svært at snakke med dig, når du bliver vred.
Jeg fik taget billeder med alle. Alle ville fotograferes med bandet.
Hvad, hvis det var sket for mig?
Hvis du forsvandt, ville jeg gøre alt for at finde dig.
Det er klart, at forældrene stadig leder, selvom der er gået så mange år.
Det har jeg forståelse for, men jeg havde intet med det at gøre.
Intet overhovedet.
Intet.
Det er som et puslespil, man ikke kan lægge.
Der mangler for mange brikker.
Det var følelsesladet at snakke med Bradley-familien.
Jeg blev rørt af alt det, de fortalte mig.
Jeg har en datter. Jeg ville gå fuldstændig fra forstanden.
Jeg ville ikke helme, før jeg vidste, hvad der var sket.
Der må ligge noget dybt i hende,
siden hun opsøgte og forsøgte at hjælpe os.
Jeg ønsker at alle får fred.
Jeg ville ønske, at jeg kunne hjælpe dem med at finde svarene.
Hvis vi havde beviserne, var der faldet en anholdelse.
Der var klart noget mistænkeligt ved Alisters adfærd.
De unge kvinder så Amy og Alister sammen,
da de kørte i elevatoren op til diskoteket,
hvilket var efter, at det var lukket.
Og den tidslinje gav mening,
fordi vi vidste, at Alister var på sit værelse cirka kl. 3.35.
Men efter det kunne tidslinjen ikke bekræftes,
fordi dørlåsen registrerede det, når man gik ind i kahytten…
…men ikke når man forlod den.
Vi vidste ikke, hvornår Alister Douglas forlod kahytten.
To unge kvinder så Amy og Alister Douglas.
Vi vidste bare ikke, om tidspunktet var korrekt.
Lori Renick så Alister Douglas og Amy
tage elevatoren op til diskoteket ved halvsekstiden.
De gik tilbage til deres værelse et par minutter senere,
men de havde glemt nøglerne.
De bankede på døren,
og moren til en af dem lukkede op for dem.
Så nøgleregistreringen kan ikke verificere det tidspunkt, de sagde.
Jeg kan ikke finde dokumentation af en afhøring af moren,
som ville kunne bekræfte, at hun lukkede dem ind 5.30-6.00.
Det er vanskeligt, fordi Alister Douglas ikke er i USA.
Vi har ingen jurisdiktion.
Man kan ikke bare afhøre folk i et andet land uden tilladelse.
Jeg husker ham som en fin og afslappet fyr.
En god fyr. Jeg havde intet på ham.
Jeg havde ingen dårlige oplevelser med ham.
Han dansede med den forkerte pige på det forkerte tidspunkt.
Og han fortalte dem, hvad han vidste.
Ingen troede på, at han kunne have gjort noget skidt.
Folk er meget lidt klar over, hvor risikofyldt et krydstogtskib er.
Men det, der skete for Amy Bradley og hendes familie, sker.
Jeg ved ikke, om der foretages baggrundstjek, når besætningen ansættes.
De bliver ansat i lande,
hvor man ikke undersøger folk på samme måde, som man gør i USA.
Der er utallige historier om folk, der forsvinder,
mistænkelige dødsfald og seksuelle overgreb.
Når der sker noget,
så ringer de nok først til den juridiske afdeling.
"Hvordan dækker vi for det? Kan vi få det til at forsvinde?"
Folk glemmer, at når man er ombord på et krydstogtskib,
så er man nærmest i et land for sig selv.
Du er amerikansk statsborger, og det ligner en typisk hovedgade i USA.
Men det er det ikke.
Fordi sheriffen i denne by,
chefen for denne lille flydende landsby, er kaptajnen.
Og kaptajnen er ansat af et multimilliardfirma.
Det er penge, der er på spil.
Profit er vigtigere end mennesker. Profit er vigtigere end beskyttelse.
Det var hjerteskærende at være en stolt medarbejder hos Royal Caribbean.
Vi blev anklaget for at gøre noget galt, for ikke at passe vores arbejde
eller være ligeglade.
Forretningen skulle passes.
Og det var en meget uventet hændelse.
Jeg mener, at konspirationsteorierne om Amy Bradley er nonsens.
Jeg tror, at hun hoppede eller faldt.
De klamrer sig blot til halmstrå.
Familien kan ikke se virkeligheden i øjnene.
Familien kan ikke forene sig med tanken om, at deres datter er væk.
De vil bebrejde nogen.
På forsiden kan man se Chandra Levy,
Molly Bish, Jill Berman, og her er Amy.
Vi har ledt efter Amy hver eneste dag i 26 år.
Det er et livsmål.
To stole og altanen.
Der var soldækket og kompasdækket.
Det er øen, og det er søgningsområdet.
Når jeg har en stille stund, tænker jeg: "Hvad har vi overset?"
Jeg leder efter spor eller nogen, som ved noget,
men som ikke ved, hvad de skal gøre, eller som er bange.
Jeg ved, at der er nogen, der ved noget.
Vær sød at give os den ene ting, vi har brug for.
Hvad har du der?
AMYS TIDLIGERE KÆRESTE
Det er en flaskepost, som hun sendte mig i februar 1998.
Det er utroligt personligt.
Og jeg er ret tilbageholdende med at dele det
med nogen.
Jeg kan ikke.
Lad os starte med begyndelsen.
Okay.
Vi mødte hinanden til udtagelsen til basketballholdet.
Jeg var 14, og jeg var genert, indadvendt, usikker.
Og jeg så en meget selvsikker, højlydt
og legesyg person, som lavede alle de her tricks.
Hun kunne ikke bare lave et layup, det skulle gøres med stil.
Jeg tænkte bare: "Wow, hvem er dog det?"
Vi var begge med til turneringer. Man bor på hotel og spiller hele dagen.
Vi blev hurtigt ret tætte venner.
Vi kom godt ud af det sammen.
Vi tog hjem til hinanden, og der begyndte at komme en dynamik.
Jeg tænkte: "Hvem er den person, som du hænger ud med?"
Jeg overnattede hos hende.
Jeg kunne ikke sove, fordi mit hjerte bankede.
Jeg var tydeligvis blevet forelsket i hende.
Vi blev optaget på forskellige colleges,
og vi sprang begge ud, mens vi gik på college.
Vi vidste det bare ikke, før vi dimitterede.
Vi tog hen på homobaren,
og vi hang ud hele natten og dansede og snakkede.
Hun satte mig af i indkørslen.
Vi lænede os ind mod hinanden.
Jeg havde aldrig prøvet at blive kysset sådan før.
Vi sad og kyssede i bilen i en time.
Det var følelsen af "endelig".
Det var magisk.
Jeg havde lige fået et job på University of Kentucky.
Så jeg var klar til at tage afsted.
Men vi vidste inderst inde, at vi gerne ville være sammen,
så vi ville forsøge på et langdistanceforhold.
Hun kom forbi i weekenden.
Og jeg var meget forelsket i hende.
TO MÅNEDER FØR AMYS FORSVINDEN
Men så ringede hun til mig i januar 1998.
Hun ville fortælle mig, at hun havde kysset en anden.
De havde drukket.
Hun sagde, at det ikke betød noget.
Hun sagde, at det hjalp hende med at få bekræftet sine følelser for mig.
Og jeg sagde: "Jeg har brug for tid til at tænke over det."
Jeg besvarede ikke hendes opkald, så hun skrev breve i stedet.
Og en flaskepost.
"Mollie, jeg har såret dig så meget, at du aldrig vil glemme det,
så det vil jeg ikke bede dig om.
Jeg vil blot bede dig tilgive mig.
Mollie, kan du tilgive mig?
Jeg har opført mig ufølsomt, umodent og egoistisk.
Jeg er ikke stolt over min opførsel.
Det føles, som om der er et hav imellem os.
Som om jeg sidder på en øde ø og venter på, at du redder mig.
En flaskepost, mit eneste håb.
Jeg savner dig, Mollie. Vær sød at redde mig.
Den strandede, Amy,"
Der var gået mange år. 20-års jubilæet nærmede sig.
Det var en god mulighed for at vise, at sagen stadig er åben hos FBI,
at vi er opsøgende, og at enhver oplysning ønskes.
Årene var gået, så jeg fik lavet billeder af Amy oppe i alderen.
Jeg ser heller ikke ud, som jeg gjorde, da jeg dimitterede.
Hun kunne have langt hår eller kort hår, og hun var naturligvis blevet ældre.
Var du passager eller besætningsmedlem, og har du oplysninger, så kom frem.
Den mindste detalje kan hjælpe os med opklaringen.
Tilbage i 1998 var der ikke vild gang i internettet.
Tingene har forandret sig.
Velkommen til min kanal.
Vi skal tale om en uopklaret sag om en bortkommen person.
Amy Lynn Bradley.
-Amy Bradley. -Amy Lynn Bradley.
Et stort mysterie til havs.
Jeg tror ikke, at hun hoppede.
Hvis hun faldt ud over rælingen,
så var de så tæt på, at hun kunne have svømmet.
Det er foruroligende, men muligt, at Amy Bradley blev smuglet ud af skibet.
Skibe har mange skabe og underlige kroge, som man kan gemme nogen i.
Han var ansat på krydstogtskibet med adgang til afspærrede områder.
Måske arbejdede bandet, Blue Orchid, for et ondsindet foretagende.
Måske var hele besætningen involveret.
Jeg tror, de havde udset sig hende.
Hvis du ligger inde med oplysninger om Amy Lynn Bradley, så kontakt FBI.
Jeg blev bevidst om Amys sag i 2014.
True crime-chatfora var noget nyt på det tidspunkt.
Jeg var interesseret i true crime.
Jeg googlede mig frem til alt om Amy.
Artikler, Websleuth-tråde, chatfora.
Det kom bag på mig, at jeg ikke havde hørt om sagen,
og at Amy aldrig var blevet fundet.
Amys historie rørte mig,
og jeg følte, at der var behov for en ressource,
hvor alle oplysninger om Amys sag kunne lægges op.
Hvis det ikke bliver gjort, så forsvinder sådanne sager i glemslen.
Det var derfor, at jeg skabte hjemmesiden amybradleyismissing.com i 2018.
Der finder man billeder, observationer,
arkiverede links, alle tippene og forskellige teorier.
Når man har med så stor en sag at gøre, så bliver der spekuleret på livet løs.
Det var der, jeg stod, da jeg så Amy.
Jeg arbejdede i telebranchen.
Jeg er netværks- og telekommunikationsspecialist.
En dag sagde Iva: "Den her fyr, Anthony Willis, har lavet en hjemmeside."
Anthony og Iva ender med at blive en slags venner.
Vi begyndte at tænke: "Vi har en hjemmeside.
Vi har al den data, der bliver indtastet, og vi kan spore de besøgendes IP-adresser.
Skulle vi ikke udnytte den data?"
Det gode ved min hjemmeside er, at jeg kan logge ind på analysesiden.
Jeg kan se alle de besøgendes IP-adresser.
Kopierer man IP-adressen ind i en IP-aflæser,
så får man IP-adressens generelle lokation.
Anthony begyndte at sende mig al dataen.
Jeg gik det alt sammen igennem.
Vi ledte efter mønstre.
Hvor kom de IP-adresser fra?
Det var overraskende,
at der var så mange IP-adresser fra Bridgetown i Barbados.
Hun blev sidst set…
…i Barbados.
Vi begyndte at tage billeder af Amys familie,
og vi lagde dem op.
Jeg trak alle IP-adresserne ud.
Man kunne se, hvor mange gange en IP-adresse havde besøgt hjemmesiden,
hvilke undersider der blev set, og hvor længe de var på den enkelte side.
Hvordan kunne det være, at når der var fødselsdage,
jubilæer og jul, så var der nogen, der gik ind på siden?
De dvælede ved thanksgiving,
jul,
og fødselsdage.
Besøgene kom fra Curaçao og Barbados, og de besøgte den i 45 minutters tid.
Det gav ingen mening.
Her er min teori, og det er ikke andet end det.
Enten er de involverede nysgerrige,
og de vil vide, hvor tæt de er på at blive fanget.
Eller også er det Amy.
Vi lagde en masse billeder op, sentimentale ting.
Vi havde billeder af hendes Miata og af hunden.
Hvis hun så det, ville hun forhåbentlig forstå,
at vi kører på, og at vi tænker på hende.
De sider, der blev dvælet ved,
hvorfor kigger du på dem, og hvorfor bruger du tid på det?
Hvorfor vender du tilbage til dem?
Hvorfor interesserer de dig?
Måske gør du det, fordi du vil gribe fat i minderne.
Måske vil du se, hvordan din mor og far er blevet ældre,
og hvordan din bror har det, og hvad der sker i deres liv.
Måske er det for at se, om de stadig er i live.
Da Amy forsvandt, kan det være, at hun blev truet.
"Siger du noget, slår vi dine forældre ihjel."
Måske tror hun stadig, at hendes familie er i fare.
Det jeg tænker om, at hun skulle holdes som fange,
og at hun går på hjemmesiden for at se sine egne billeder, er,
at alt er muligt.
Man kan spore dem, der besøger hjemmesiden,
men det kræver en juridisk proces at få de oplysninger.
Hvis de er udenlands og ikke bruger en amerikansk udbyder,
så kan vi ikke få fat i oplysningerne om, hvem der besøger hjemmesiden.
Du er nok blevet spurgt dette. Hvorfor ringer eller e-mailer Amy ikke,
hvis hun er i live?
Okay, altså.
Godt spørgsmål.
Jeg forstår ikke, hvorfor hun ikke har henvendt sig,
hvis hun har adgang til en computer.
Men vi ved ikke, hvad hun har oplevet og været udsat for.
Da jeg så Amy i Barbados,
så husker jeg tydeligt, at manden sagde:
"Du har bare at være klar, og du skal ikke prøve på noget,
for vi vil holde øje udenfor hele natten."
Kvinden sagde: "Kan vi køre hen for at se børnene?"
Han sagde: "Ja, det kan vi godt."
Han sagde: "Samarbejder du så?" Hun sagde: "Ja."
Jeg ved ikke, hvis børn det var.
Men det var noget, hun glædede sig til.
Måske var det hendes børn.
Der kunne være sket meget i det tidsrum.
Vi ved ikke, om hun har fået børn.
Vi ved ikke, om nogen har truet hendes familie.
Det er måske derfor, hun ikke har henvendt sig,
selvom hun er blevet set i Curaçao og i Barbados.
Der var observationer, og folk sagde: "Hvorfor har hun ikke ringet til jer?"
Det er nok det største spørgsmål, vi har fået.
"Hvorfor har hun ikke ringet? Det er der mange grunde til.
Måske er hun blevet ramt af stockholmsyndrom,
hvor den kidnappede identificerer sig med kidnapperne.
Måske er der sket det, at hun har fået børn.
Måske har de truet hende eller børnene.
Vi ved det ikke.
Det giver mig bare håb om, at hun stadig er derude.
Tænk, hvis jeg har børnebørn, som jeg ikke kender.
Jeg er stadig her på Jorden, så hvis det er tilfældet,
og det lykkes os at finde Amy,
og det lykkes at finde hendes børn, så ville jeg være lykkelig.
Der er nogle ting heri, som er ret særlige.
Vi har alle Amys ejendele.
Selv ting som…
…byttepengene i hendes pung.
De burde være nedslidte af ikke at vide besked, men det er de ikke.
Her 30 år efter er de stadig håbefulde og optimistiske.
Men håb er et tveægget sværd.
Hvad er mon bedst?
At have et håb og en tro på, at hun vender hjem,
eller at vide besked og lade det få sin afslutning?
Hvis vi finder hende siddende lykkelig på en strand og drikker Mai Tais,
så ville det gøre mig så lykkelig.
Men jeg tror ikke, at det er sådan, det ender.
Eftersom omstændighederne var,
at hun forsvandt præcis en måned efter,
at hun sendte mig dette brev,
og da det var en flaskepost,
så er det let at misfortolke den metafor.
Det kunne antyde, at hun begik selvmord,
men sådan læser jeg det ikke.
Jeg læser det som et kærlighedsbrev.
Det er et kærlighedsbrev.
Efter jeg modtog flaskeposten,
kontaktede jeg hende, og vi mødtes faktisk.
Det var nogle dagen inden, at hun tog afsted på krydstogtet.
Hun ville have, at jeg skulle møde hendes hund og se hendes nye lejlighed.
Jeg var sikker på, at vi ville få det til at fungere,
og vi havde aftalt at mødes,
når hun var tilbage fra krydstogtet i påsken.
Hun havde vist ikke været på krydstogt før.
Hun glædede sig virkelig til det.
Hun sendte mig et postkort.
Jeg modtog det, efter at jeg fik at vide, at hun var meldt savnet.
Jeg er fotograf, så hun skrev om at tage billeder.
Og hun skrev: "Gid du var her."
Gid jeg kunne forhindre hende i at tage på det krydstogt.
Jeg var lige der i hendes lejlighed lige inden.
Jeg kan stadig se hende klart og tydeligt for mig.
Jeg kan lugte hende.
Jeg kan mærke hende.
Vi bringer hende ligesom til live.
I dag har vi nu brugt 9.758 dage
på at få Amy hjem igen.
Vi giver aldrig op.
Når vi vågner, siger vi: "Måske bliver det i dag."
Og når vi går i seng, så sender vi Amy et kys og siger:
"Måske bliver det i morgen."
VI har hendes bil hjemme i garagen.
Vi holder den i læ, og den er altid vasket og pudset.
Det er hendes, og hun ville elske at få lov til at køre den igen.
Den vil være i tiptop stand, til når hun kommer tilbage.
Og så kan hun køre rundt i den igen
Vi har alle en mavefornemmelse af, at hun er derude et sted.
Vi ved ikke, hvad der skete, så vi kan blive ved med at håbe.
Jeg foretrækker det fremfor at få et endegyldigt svar.
Ron Bradley var forbi for en måned siden,
og han sagde: "Når Amy kommer hjem igen."
Nogle gange ser jeg hende for mig.
Jeg forestiller mig hende forskellige steder.
Jeg forestiller mig tit, at hun spiller basket.
Jeg forestiller mig tit, at hun drikker en øl, hænger ud og danser.
Hvad mon hun ville sige til vores valg her i livet.
Og jeg håber bare, at hun ved, hvor meget vi har savnet hende.
Brad og jeg slog op nogle måneder efter, at Amy forsvandt.
Vi havde nok alle lidt for meget at se til.
Jeg elsker dem stadigvæk.
Situationen var så overvældende, at jeg prøvede at holde mig ude af det.
De følte nok alle, at de ikke kunne fokusere på noget andet.
Det bliver aldrig det samme.
Amy Bradley-sagen er en, man aldrig glemmer.
Det kan man ikke. Der er for mange ubesvarede spørgsmål.
Det er frustrerende for en FBI-agent, fordi vi er til for at opklare mysterier.
Vi bryder os ikke om løse ender, og den her sag er fyldt med dem.
Det er nok…
…det sværeste.
Der er så mange øjenvidneskildringer,
og jeg ønsker sådan, at de er sande.
Ethvert potentielt hændelsesforløb i forbindelse med hendes forsvinden
indeholder en blanding af tvivl og muligheder.
Hvis jeg skal forsone mig med,
at hun ikke er her længere,
den person, som jeg elskede, så er…
Sagen er den, at jeg lever mit liv uden hende.
Det ændrer sig ikke.
Amys sag er stadig en igangværende efterforskning.
Hvis der er nogen, der ved noget. Var du ombord?
Så eller hørte du noget? Der er gået så mange år.
Måske har du skrevet noget ned.
Den information kan vise sig at være brugbar.
Der skete noget med Amy.
Vi ved ikke, hvad der skete, men vi bliver nødt til at vide besked.
Hvis du ved noget,
så vær sød at give os den ene ting, vi har brug for.
Vær sød at gøre det for os og for Amy.
Amy!
FBI AFHØRTE ALISTER DOUGLAS. HAN GIK MED TIL EN LØGNEDETEKTORTEST.
FBI LØSLOD HAM,
DA DER IKKE VAR BEVISER NOK TIL REJSE TILTALE.
I 1999 LAGDE FAMILIEN BRADLEY SAG AN MOD ROYAL CARIBBEAN.
ROYAL CARIBBEAN PÅSTOD, AT DE HAVDE HANDLET FORSVARLIGT.
I SIDSTE ENDE BLEV SØGSMÅLET AFVIST.
Tekster af: Philip Olsen