I Hollywood mäts framgång i biljettintäkter och Oscarsstatyetter.
Hur mäter du framgång? Dina filmer är inga biosuccéer och du har aldrig...
Vad ska jag säga? Jag har inga Oscars.
Hur mäter du framgång?
Genom arbetets värde.
Tagning!
I början av 1998 var det dåliga tider för mig igen.
Jag var så att säga utanför den amerikanska filmbranschen.
PÅ INSPELNINGEN AV KUNDUN, 1997
Den senaste film som hade fått nåt egentligt erkännande
och som åtminstone hade gått hyfsat ekonomiskt var Casino.
Ja, och ge honom några sparkar.
Man hade inte mig i åtanke för nåt
och det fanns en del projekt jag ville genomföra.
Marty och jag hade just gjort Bringing Out The Dead.
På den tiden var Martys mål att göra filmer med allt större budget.
Han såg sig själv som en konstnär som målade fresker
på allt större ytor.
Men jag behövde pengar.
Och för att få finansieringen som krävdes behövde jag en räddare i nöden.
Det var då Mike Ovitz kom in i bilden.
Han hade startat sitt nya företag och kom till mig och sa:
"Vi har en ung skådespelare, Leo DiCaprio, som du borde träffa."
Jag kände honom via Bob De Niro.
SKÅDESPELARE
Jag sa: "Titta på den här killen. Han är intressant."
- Leonardo, här borta! - Leonardo!
Hur känns det att vara en så kallad sexsymbol?
Är jag en sexsymbol?
De nominerade i kategorin Bästa manliga biroll är
Leonardo DiCaprio i Gilbert Grape.
FÖRSTA OSCARSNOMINERINGEN, 19 ÅR
När såg du en av Martys filmer första gången?
Jag hade gjort En främling i familjen med Robert De Niro
och bestämde mig för att se alla filmer Marty hade gjort.
I alla fall de som De Niro var med i.
Jag satt där i soffan och tittade på VHS-band...
Tro mig, Jerry. Jag är jättebra. Jag är rena dynamiten.
De där filmerna gjorde enormt intryck på mig i ung ålder.
Och sen, efter Titanic,
var jag inte längre nåt slags indieskådespelare.
Jag blev nån som hade möjlighet att finansiera mina egna projekt.
Det var liksom: "Okej, vad vill du göra?"
Jag sa: "Jag vill jobba med Scorsese. Vad har han?"
5. METODREGISSÖREN
Vi sammanförde Leo och Marty.
Jag hade bara träffat Marty som hastigast. Men detta var ett formellt möte.
Han sa att han alltid hade velat göra Gangs of New York.
Jag sa: "Säg till honom att jag är med.
Jag struntar i hur manuset är. Vi kör."
- När hittade du boken? - 1 januari 1970.
Det var innan du gjorde Dödspolarna.
Efter Tjuren från Bronx försökte jag få den finansierad, men det blev för dyrt.
Han hade velat göra filmen så länge.
Det är väl ursprungsberättelsen, inte sant?
Jag fascinerades av stans historia
och berättelser om gängen. Pappa brukade prata om The Forty Thieves.
Samhället utformades i princip på gatorna.
Framför allt i Five Points, som ansågs vara
världens värsta slumområde på den tiden, 1850-talet.
Jag ville återskapa den världen
som ingen egentligen hade sett på film förut.
Därhemma hade jag hört berättelser om allt detta i åratal.
VÄLKOMSTTAL PÅ INSPELNINGEN
Jag tänkte alltid att det skulle kunna bli en så bra film, och tog reda på allt mer.
Det var inte riktigt en stad, utan en krigszon.
På mitt kommando...
...enligt de urgamla stridslagarna...
Jag minns ett möte med Daniel då jag hade med bilder från den tiden.
Jag öppnade boken och där var Bill the Butcher.
De var på pricken lika. Jag sa: "Titta där.
Det här bara måste du göra.
Du saknar bara mustaschen. Titta, det är en klassiker."
Denna historiska figur betraktades som en äkta hjälte i samhället.
Bill "The Butcher" Poole bodde i Five Points
och hade en pågående strid med varenda irländare han kunde hitta.
...som härskar över Five Points.
Vi som är rättmätigt födda i detta vackra land?
Eller de utlänningar som fördärvar det?
Sättet som historien berättades på var väldigt profetisk,
med dessa... befängda föreställningar om nativism.
Din satans värdelösa irländska nigger. Vem jobbar du för?
Vi pratar engelska i det här landet. Vem jobbar du för? Ser du kniven?
Jag ska lära dig att prata engelska med den här jävla kniven.
Jag är uppvuxen i en invandrargrupp.
Jag tog reda på allt mer om...
...det sätt på vilket man välkomnade invandrarna.
Åk hem till Irland, dumma mick.
De första att få känna på det var irländarna. De lärde sig hantera det.
De hanterade det, men de var tvungna att slå tillbaka.
De slogs mot Knownothings och Wide Awakes,
som idag motsvaras av såna som Proud Boys.
Irländarna tvingades slåss för sin plats.
Ärkebiskopen Hughes, agitatorn, sa: "Bränner ni ned en enda katolsk kyrka
bränner vi ned alla de protestantiska." De måste slå tillbaka.
De slogs längs tegelmuren mellan Mulberry och Mott.
DÖDSPOLARNA, 1973
Under uppväxten hängde vi vid deras gravstenar.
Det var forntiden för oss.
Det ser ut som New York. Fantastiskt.
Det var som omvänd science fiction.
- Det här är Five Points. - Det är Five Points.
Vi ville återskapa hela centrala New York i Cinecittà Studios,
eftersom vissa av Fellinis och Pasolinis filmer hade gjorts där.
Det betydde så mycket för mig. Jag minns att George Lucas kom för att träffa mig.
Han sa: "Ingen kommer nånsin att göra en sån här film igen.
En sån här scenografi kommer aldrig att byggas igen."
Det var en storfilm värd miljontals dollar
där de återskapade New York under sent 1800- och tidigt 1900-tal.
Jag kände ett enormt ansvar, liksom: "Herregud.
Tänk efter innan du önskar dig nåt. Det här är en respektingivande uppgift."
Det här är levern.
Njurarna.
Hjärtat.
Daniel och Marty hade jobbat ihop förut.
Jag minns att jag kom till första inspelningsdagen
och att de diskuterade hur köttet skulle styckas.
Daniel hade med sig en riktig slaktare, och de diskuterade i flera timmar,
medan hela inspelningsteamet satt där,
om det skulle vara kotlett eller fransyska.
Det här är dödande.
Kroppspulsådern. Det här är dödande.
Din tur att prova.
Det där intensiva samarbetet mellan skådespelare och regissör...
Jag hade aldrig sett det på den nivån förut.
Martin gräver djupt. Och vill man gå längre
uppmuntrar han en alltid till det.
Han är så full av glädje och uppmuntran
och vill bara se hur långt man kan ta nåt.
Hoppsan!
Var det inte den gången du bröt näsan?
Jo.
Mitt ansikte var så täckt av blod
att det inte gick att avgöra att det mesta var mitt.
Det var helt och hållet min idé. Det var mitt fel.
Så jag fick väl betala för det.
Vad ska vi ta? Revben eller kotlett? Fransyska eller lägg?
- Levern! - Mjälten!
Jag hade varit besatt av det projektet i så många år,
så jag la ned hela min själ i det.
Och det innebar en närkamp med Harvey Weinstein.
PRODUCENT, GANGS OF NEW YORK
Harvey var en säljare och ett råskinn, inte en konstnär.
Men han ville ha en plats vid konstnärernas bord,
och det här var hans väg dit.
Eftersom Marty är så mån om att få sina filmer gjorda
har han klarat av att samarbeta även med väldigt besvärliga producenter.
Och det är en fantastisk talang att ha.
För man kan inte göra såna här storfilmer utan den typen av finansiering.
Han älskade film
och ville göra spektakulära filmer i 1950- och 1960-talsstil,
som David Lean eller Metzger.
Det ville jag också, men på mitt eget sätt.
Och så går han ur bild.
Jag ville skapa nåt som var så autentiskt som möjligt
baserat på det jag visste
och det jag läst och gjort efterforskningar kring under åren.
Han behövde också sälja en film.
Det värsta för honom var hattarna. Han ville inte att nån skulle bära hatt.
Jag sa: "Alla bar hatt.
Vad vill du att jag ska göra åt saken? Alla bar hatt."
Jag ville bara se hur du såg ut.
Inget illa ment.
Men samtidigt ville han inte avskräcka publiken
med sånt som såg främmande ut.
- Eller sånt som inte var vackert? - Exakt.
Där fanns en vacker man och vackra kvinnor.
Man vill att folk ska få se dem.
Man måste samarbeta. Man gör en film tillsammans.
Dessutom är det de som ska ge en pengarna.
Det är byteshandel.
Antingen det, eller så blir filmen inte gjord.
När man börjar jobba med detta är det som att födas
in i en värld full av konflikter och korruption.
Det finns alltid en motsättning mellan pengarna, där makten finns,
och de kreativa personerna
som försöker berätta historier med de där pengarna.
Jag filmade den på ett visst sätt
som överensstämde med mina teckningar, så det tog lite längre tid.
Det gjorde Harvey vansinnig.
Han sa: "Det blir för dyrt."
Och filmbolaget ville inte betala för vissa delar.
Så jag fick verkligen fokusera
på vad jag ville filma, vad jag tyckte var viktigt,
för att få kontroll över det som återstod av produktionen.
Pressen var helt enorm.
Men Martin är en slagskämpe.
Han vinner alltid i slutändan.
Jag kämpade för att få det jag behövde, men jag hade en svaghet,
nämligen att jag hela tiden ändrade i manuset.
Än idag har jag inte berättelsen helt klar för mig.
Det fördes många diskussioner om manuset.
Det förändrades definitivt hela tiden.
I vissa fall hittade vi på saker längs vägen.
I de fallen...
...kom de ansvariga in och sa: "Vad sysslar ni med?"
Det var några författare som hängde där.
En av dem var spion åt Weinstein-gänget.
Och han... Han spionerade.
Han rapporterade till dem om alla våra... förseelser och liknande, och...
Till slut tappade Martin det och vräkte ut hans skrivbord genom fönstret.
Det var på tredje våningen om jag minns rätt.
Jag kom in, såg skrivborden, och där var producenten.
Jag tog tag i skrivbordet och välte det.
Och min...
Min kollega som var med sa: "Det där är inte hans skrivbord."
Det gick hett till. Alla var...
Det var tufft.
Martin Scorseses efterlängtade storfilm
Gangs of New York har biopremiär i hela landet.
- Hej. - Hej.
Filmen hade överskridit budgeten rejält. Jag riskerade allt.
Därför gjorde jag allt jag kunde för att göra reklam för den.
Det verkliga skälet till att Marty är här
är att han vill försöka tjäna in en del av de där pengarna igen.
Jag vet inte ens hur man säljer in en film.
Tydligen är det bra att vara med i tv, prata om filmen
och visa att man är... trevlig.
Jaså.
Gangs of New York har premiär nästa fredag. Här är Martin Scorsese.
Som tur är gick den väldigt bra.
Det var en storfilm sett till biljettintäkterna.
Och kritikerna älskade den.
EN DJÄRV, SÄLLSYNT VISION. BLÄNDANDE!
Men Gangs var nåt som... Det var en besatthet.
Och det var nåt som... Även om jag gjorde det,
är det en sån sak som aldrig känns avklarad. Än idag.
Så jag såg på det som att, vet du vad, nu...
Jag har genomfört detta så gott jag har kunnat under omständigheterna.
Lägg undan det här nu och ta ett djupt andetag.
Och äntligen kunde jag göra just det.
För vid det laget, i mitt liv,
hade jag hittat ett slags stadig grund i form av Helen.
Helen tog kontakt med mig innan vi träffades för första gången.
Hon skickade mig en bok. En bönebok.
Det ligger ett brev i den.
Jag kände henne inte. Hon var mer eller mindre ett fan. Det är fantastiskt,
för ett år senare träffades vi.
Och ytterligare ett år senare träffades vi ännu mer.
Jag träffade Helen när jag skrev en bok
om den stora brittiska regissören Michael Powell.
På den tiden var Helen redaktör på Random House.
Hon var en av de berömda redaktörerna där.
...en ung poet som lever i ett samhälle
där pengar och teknik har tagit över helt och hållet.
BILDER FRÅN DOKUMENTÄR OM JULES VERNE, 1994
Helen kom från en helt annan värld än den Marty växte upp i.
Hennes farfars farfars far skrev under självständighetsförklaringen.
Den världen kommer hon från.
Det var en annan värld och ett rätt fantastiskt förbund.
- Så, ja. Duktig flicka. - Hitchcock-vinkel.
Ur det förhållandet kom Franscesca
den 16 november 1999.
Hon föddes för tidigt. Fem veckor, tror jag.
- Jösses. - Ja.
Vi höll på att förlora dem båda två...
...vid fyra på morgonen.
Hon var runt 52 år när jag föddes.
Det var en graviditet med många komplikationer.
Så jag var lite av en...
De kallade mig sin mirakelbebis.
En sån stor flicka.
En sån stor, tjurig flicka.
Allt förändrades.
Pappa fanns alltid där för mig.
Jag minns att han läste en massa böcker för mig som liten.
Han läste Bibeln för mig.
Varje kväll gick vi upp och läste mer och mer.
När han var yngre tror jag att han var väldigt impulsiv.
Han försökte hitta sin väg, och jag tror att han hittade den med min mamma,
men det tog sin lilla tid.
Efter skärselden med Gangs of New York
sa jag: "Nu vill jag göra en film."
Jag ville känna mig fri och göra nåt spektakulärt.
Starta dem!
Det var då jag fick manuset till The Aviator i knät.
"RYMDENS DEMONER" - ÅR ETT
Leo hade läst en bok om Howard Hughes. Vi hade ett väldigt bra manus.
Det handlade om filmskapande och luftfarten,
och om kärleken mellan honom och Katharine Hepburn.
Jag tänkte: "Wow, Hollywood på 1920- och 1930-talet. Herregud."
Flygplanssekvenserna, actionfilmskapande.
Fan också!
Tanken med The Aviator
var att jag skulle komma in som regissör och göra min grej,
men den innehöll en massa som jag gillade och kunde identifiera mig med.
Varför ser de så jävla långsamma ut? Så här var det inte.
De ser ut som några jävla modeller.
Man kände av ett frändskap
som Marty hade med karaktären Howard Hughes.
Det var som fan.
Han hade en djup förståelse...
SKÅDESPELARE, THE AVIATOR
...för vidden av hans ambition.
- Säg inte att det är omöjligt. - G-krafterna blir för starka.
De här planen klarar inte att rulla runt i luften.
Det är för fan filmens klimax, Frank. Få det att funka.
När han öppnade manuset
och det om Rymdens demoner, som Howard regisserade,
stod: "År tre", tänkte han nog: "Wow, det här är min typ av kille."
"RYMDENS DEMONER" - ÅR TRE
Han vägrade sluta förrän allt var perfekt.
Howard Hughes klipper just nu cirka fyra mil film.
Han blir lika besatt av saker som Hughes. Marty blir väldigt lätt besatt.
Han är extremt noggrann.
Inte tillräckligt. Nitarna måste vara helt i nivå med ytan.
Varenda skruv och skarv ska vara försänkt.
Han ser storyboards framför sig.
Ibland är de vansinnigt detaljerade när det handlar om en viss scen
som han har bestämt sig för ska filmas ur alla tänkbara vinklar.
Jag minns när jag i The Aviator skulle flyga Spruce Goose första gången.
Hand på spak, ansikte.
Sen hand på spak, höger ögonglob.
Hand på spak, vänster ögonglob.
Plötslig närbild på ögonen.
Ovanför huvudet, vidvinkelbild.
Och det var bara "spaken dras uppåt" i två dagar.
RÅMATERIAL FRÅN THE AVIATOR
Jag kände nästan att jag höll på att bli galen.
Gud, jag håller på att bli galen.
Howard Hughes är megaloman
och samtidigt genialisk i det han gör.
Han har en liten brist inom sig
som förstör för honom. Mycket handlade om kontroll.
Precis där, Bob.
Och kontroll...
Du missade det. Där.
Hur långt kan man gå? Kan man kontrollera allt?
Känner du att du kommer att göra ännu fler filmer med Leo?
Ja, för den där filmen var en lång resa för oss.
Man lär sig hur man ska jobba ihop.
Gangs of New York minns jag som:
"Okej, detta är vårt första samarbete."
Jag var nog rätt irriterande med mina ifrågasättanden i den åldern.
Jag frågade om slutet, vad som motiverade min rollfigur.
Eller så kan vi bara köra en duns i stället för en hård smäll ned på golvet.
Man såg nåt i hans blick, att han tänkte:
"Aha, okej. Okej, jag har det."
Det tog mig ett tag efter Gangs att inse
att han låter en komma på såna saker på egen hand.
Jag...
Jag gillar öknen.
Jag minns en specifik scen.
Min rollfigur, som lider av tvångssyndrom, har låst in sig i sitt filmvisningsrum.
Folk vill få ut honom därifrån
och ber Katharine Hepburn försöka prata med honom.
Howard, lås upp dörren nu på en gång.
Men han kan inte släppa in henne på grund av imaginära bakterier.
Jag kan inte, vännen.
Jag minns att jag hade gjort 10, 20, kanske 30 tagningar.
Nåt kändes oerhört fel. Jag vet inte vad det var.
Han hade en viss min.
Han ville inte säga åt mig vad jag skulle göra, men...
Han sa ungefär: "Nåt är fel, och det här fungerar inte."
Han spelade hela tiden på:
"Snälla, jag behöver dig. Snälla, jag lider så mycket."
"Vill du att hon ska komma in?" - "Nej." Jag sa: "Då ska du inte...".
Jag hör dig, Katie.
Jag har alltid hört dig, till och med i cockpiten med motorerna igång.
Det är för att jag är så satans högljudd av mig.
Och jag insåg: "Aha.
Just det. Det här handlar om att bli man."
Jag är glad för din skull, Kate.
Gå nu. Kan du göra det?
"Jag bryr mig om dig, jag älskar dig, men inte just nu, vännen."
Gå härifrån, bara ett tag. Vi ses snart.
Jag tänkte: "Wow, det hade aldrig slagit mig."
Men det var inget han bad mig att göra.
Det var nåt han instinktivt visste var fel.
Men han ville inte säga hur jag skulle spela.
Han ville att jag skulle hitta det själv.
Det var en bra inspelning och folk gillade verkligen filmen.
Den blev Oscarsnominerad.
- Vi fick 11 Oscarsnomineringar. - Oslagbart.
Otroligt.
Vi fick oförskämt många nomineringar.
"THE AVIATOR" NOMINERAD TILL 11 OSCAR
Och det faktum att Marty aldrig hade vunnit uppmärksammades.
Scorsese är en amerikansk mästare
som aldrig har vunnit en Oscar för Bästa regi.
Taxi Driver, Tjuren från Bronx, Maffiabröder med flera, och ingen Oscar.
Nej, jag har märkt det.
Dödspolarna ignorerades totalt av Hollywood.
Med Taxi Driver var det ännu värre. Det var extremt elakt.
Varken Schrader eller jag nominerades. Tjuren från Bronx var annorlunda.
Alla trodde att Marty skulle vinna för Tjuren. Därav att King Vidor var där,
för de visste att han var som en mentor för Marty.
Och vinnaren är Robert Redford...
Han borde ha haft en hel bunt priser för Bästa regi.
Han har nominerats många gånger.
Barry Levinson för Rain Main.
Kevin Costner för Dansar med vargar.
Gangs var underbart, för vi fick 11 nomineringar. Vi vann inget.
...till Roman Polanski.
Med The Aviator tänkte jag: "Den här gången kanske jag får en Oscar."
Ser du fram emot Oscarsgalan?
Jag ser fram emot den med viss bävan.
Det här är en storfilm. En sån akademin förhoppningsvis erkänner.
Utan tvekan.
Om det kommer nu vore det verkligen speciellt.
Det var min första Oscarsgala nånsin,
och jag satt bakom honom. Jag minns att det var...
Cate Blanchett vinner.
Cate Blanchett i The Aviator.
- Thelma Schoonmaker vinner. - Det här är lika mycket ditt pris, Marty.
Kostymören vinner. Vinst, vinst, vinst i allt.
Och Oscarsstatyetten går till...
...Clint Eastwood, Million Dollar Baby.
Hur gärna vill du ha en Oscar för bästa regi?
För mig personligen...
Jag tror att den tiden är förbi.
Det beror nog delvis på våldet,
men även på att han verkligen...
FILMKLIPPARE
...inte gillar att vara övertydlig.
Han vill inte tala om vad man ska tycka, vilket många filmer gör.
De säger åt en vad man ska tycka. Det vill inte han.
Han vill att man ska känna det.
Den uteblivna sensmoralen är hans signatur som filmskapare.
Han är inte särskilt intresserad av...
SKÅDESPELARE
...att tala om vad sensmoralen är i en berättelse.
Hans filmer handlar, utan tillhörande analys, om sånt
hos oss själva som vi aldrig kommer att förstå oss på.
Han bara lägger fram det och säger: "Så här känner jag.
Så här känner jag just nu." Och han lägger fram rollfigurerna,
och vi får själva reda ut det och hitta mening i det.
Jag minns New York, New York.
När jag höll på med slutet lät jag dem gå isär.
George Lucas sa:
"Intäkterna blir 10 miljoner dollar högre om de är tillsammans."
Han har rätt.
Han har hundra procent rätt.
Men jag kan inte... säga: "Jag ska ge er ett lyckligt slut." Jag vet inte.
Så, du vet, Hollywood... Jag passar inte in där.
Jag har inte det sättet att tänka.
Jag beundrar det. Det är en stor del av mig som skulle vilja vara sån,
men jag kommer inte från den sortens bakgrund. Jag vet inte vad fan jag...
Jag gör det jag gör.
Kör när som helst.
Redo och tagning.
Jättebra, ungar. Okej.
Bra. Okej, bra. Okej.
Jag fick ett manus och blev helt tagen.
Det var en galen gangsterhistora, The Departed.
Den handlar om... informanter.
REGI: JONAS MEKAS
Den utspelar sig i Bostonpolisens värld och i Bostons undre värld.
Jack Nicholson spelar ledargangstern.
Och den är väl som de andra filmerna jag har gjort.
Jag hade känt Jack länge, men vi hade aldrig jobbat ihop.
När jag gav honom manuset ringde han upp mig och sa...
Det första han sa var: "Ge mig nåt att spela."
Jag insåg att rollfiguren, på det sätt den var skriven,
var mer eller mindre: "Jag är bossen."
Det första var att: "Han ska vara stiligt klädd."
Men nej, vi gör inte så.
Vi gör honom grovhuggen.
En man kan titta på vad som helst och göra nåt av det.
The Departed handlar mycket om moraliska dilemman,
om känslan av tillit och om vem man kan lita på.
Under den här tiden hade vi gått ut i krig baserat på falska anklagelser.
TALET OM "ONDSKANS AXELMAKTER"
Den irakiska regimen har planerat att utveckla mjältbrand...
En moralisk ground zero.
...och kärnvapen.
Det avspeglas i The Departed. Alla tjallar på varandra.
Han ger information till FBI.
Självklart pratade jag med FBI.
Vet de vem jag är?
I Casino tror jag de har moral nog att inse att de är omoraliska.
I The Departed...
Där är de bortom omoraliska.
Vi testvisade den i Chicago.
Den gick enormt bra. Det var som en rockkonsert.
De skrattade på rätt ställen, de skrek på rätt ställen.
Den kvällen hade jag en av de bästa upplevelserna i mitt liv.
Men produktionsbolaget gillade den inte.
De ville gärna att en av dem skulle överleva.
Ja.
De ansåg att Billy, Leos rollfigur, skulle överleva.
Marty var benhård - det fick inte ske.
Jag sa: "Varför måste en överleva?" Han sa: "De vill ha en filmserie."
Det där gick inte bra.
Marty sa bara...
MANUSFÖRFATTARE, VÄN
"Ni vill inte att de ska dö i slutet. När jag läste det här manuset
var det just det jag älskade mest. Alla dör. Jag tyckte det var fantastiskt.
Och jag tänkte: 'Jag vill göra den här filmen.' Jag, Marty Scorsese.
Vill ni verkligen att Marty Scorsese ska göra den här filmen?"
Vid det laget skrattade alla. Poängen gick fram och han fick sitt slut.
Döda mig bara, för fan.
Det var inte: "Vi vann. Vi slog er."
Så var det inte. Jag var ledsen.
Jag ska döda dig.
Produktionsbolaget gillade den helt enkelt inte.
De ville ha en filmserie. Jag fattar.
Jag kunde inte ge dem det, och jag ville inte ge dem det.
De var väldigt arga på mig, och det kändes fruktansvärt.
Jag insåg: "Jag kan absolut inte göra film ihop med bolag längre."
Men vi blev Oscarsnominerade.
Jag blev överraskad eftersom det är en hård, galen och otäck film.
Vi tre står här eftersom vi vet vilken fantastisk känsla det är
att vinna en Oscar för Bästa regi.
På Oscarsgalan med The Departed...
Där stod Francis och Steven och George Lucas,
som han växte upp ihop med i branschen, och presenterade priset.
Jag tänkte: "Vad pågår?"
Och Oscarsstatyetten går till...
...Martin Scorsese.
Tack!
Tack.
Tack, snälla ni. Tack.
Kan ni dubbelkolla kuvertet?
Tack. Jo...
Jag är överväldigad av hur hedrande det är att akademin...
Jag var totalt överraskad över acceptansen för just den filmen.
Men problemet var att jag dök upp gång på gång.
Och... Var finns det trä på det här stället?
De såg sig om och sa: "Han är här igen. Vad i...?"
Så många har önskat mig detta under årens lopp.
Främlingar. Folk kan komma fram till mig på gatan,
hos läkaren eller i hissar och säga:
"Du borde vinna." När jag var på röntgen. "Du borde vinna."
Och... jag tackar.
Jag vet inte vad som hände, ärligt talat. Jag vet inte alls.
Men det hände.
När ditt namn lästes upp,
var det... Dök ordet "äntligen" upp i huvudet på dig?
Det är en bra fråga.
Lustigt nog tackar jag Gud för att jag inte vann tidigare,
för då hade nog min stora svaghet, hybrisen, kickat in.
Jag vet inte om jag hade kunnat hantera det om jag hade vunnit tidigare.
Jag är glad att det blev så här.
Och när jag såg Stevens leende
tänkte jag: "Åh, du vet... Nu är det nåt på gång."
Men jag är glad att det har tagit så här lång tid. Det har varit värt det.
Formellt sett var det så att i och med The Departed
så gick filmbranschen honom på ett sätt till mötes.
Han gör den typ av filmer som håller honom igång,
och Leo har...
...en lyckosam blandning av talang och kommersiell gångbarhet,
vilket gav Marty en trygg ställning kommersiellt sett,
nåt han inte haft tidigare.
Det är ovanligt med en person som är så populär och samtidigt så bra.
Han var inte rädd. Han bara fortsatte att ta sig in på de här områdena.
Han hade inga begränsningar på det viset.
Det känslomässiga i det som utvecklades under The Departed var en nyckel.
Och efter det bestämde vi oss för att göra ytterligare en film ihop.
Manuset var en svår nöt att knäcka
eftersom det var existentiellt och handlade om drömmar.
Det är okej.
Och att ens egna mardrömmar
tar sig in i hjärnan på en person som var psykiskt sjuk,
men åskådarna visste inte om det.
Det var som ett vansinnigt collage av olika saker som pågick
och olika karaktärer som kom och gick.
Tala om hur de fick in dig här.
De visste!
Fattar du inte?
Allt du hade på gång, hela din plan.
Det här är en lek. Allt det här...är för din skull.
Du utreder ingenting.
Du är en jävla råtta i en labyrint.
Filmen var väldigt obehaglig att göra.
Vi visste inte om vi berättade...
...sanningen eller om det var en fantasi.
Var det en fantasi?
Var det hans inbillning? Vi visste inte längre.
När skådespelarna gick igenom dialogen insåg vi:
"Vänta nu, den här repliken kan betyda tre olika saker."
Det fick mig bara...
Jag drabbades av...
Jag drabbades av ett slags... utdragen panikångestattack.
Kom igen.
Jag kunde inte ta av en skjorta från en galge för att klä på mig.
Då började jag känna att en hjärtattack var på väg.
Och så satte jag mig, och det var som...
Man kan inte andas och inte...
Och det hände...
...många gånger om dagen, och det gick inte att jobba.
Det var som nåt slags halvt sammanbrott på grund av världen jag hamnade i.
Jag ville ta mig ut därifrån.
Jag minns att han hade kraftiga humörsvängningar.
Det var nästan
som nån av figurerna i Snobben, när de har ett regnmoln över sig.
Jag förstår det mycket väl. Man blir väldigt isolerad när man gör film.
Man är inne i sitt eget huvud
och tänker på ett och samma projekt dag ut och dag in.
Det är därför han är en så bra regissör. Han lever det.
Han känner smärtan... väldigt intensivt.
Det märks att han blir väldigt uppslukad av filmerna.
I det avseendet är han nästan som en metodregissör.
Jag har sett bilder från inspelningen av Maffiabröder eller Casino
där han är utklädd till gangster.
Jag har sett bilder på honom från inspelningen av Alice
där han bär cowboyskjorta.
Man ser det i nästan alla hans filmer.
Han blir ett med arbetet, och det är farligt.
Det är extremt farligt.
Shutter Island nådde längre in av nån anledning.
Jag vet inte om den är bra eller dålig, men den nådde längre in.
Och kanske... var det vissa saker i mitt privatliv som pågick också.
Du vet, folk är sjuka.
Ens barn växer. Man blir äldre.
Nu finns en viss typ av ansvar som man inte hade tänkt på.
Allt det där sammanfaller vid det...
Du vet...
En rädsla tar över och griper tag i en.
Det påverkade mig verkligen.
Till sist tog jag mig ur det.
Jag tog mig ur det.
- Hur då? - Vi blev klara med den.
Vi har samarbetat i en rad filmprojekt.
Jag tar inget av det personligt.
Men ja, han var...
Han var på uruselt humör när vi gjorde den filmen,
och på topphumör när vi gjorde The Wolf of Wall Street.
Ett, två...
...tre.
Jag heter Jordan Belfort.
Inte han.
Jag. Precis.
För första gången fick vi möjlighet
att göra en storskalig film om utsvävningar och överdåd.
Wall Street under denna period, sent 1980- och tidigt 1990-tal,
var som en snedvriden version av romarriket.
Det var nästan som en modern version av Caligula.
Filmen handlar om den typ av människor
som enbart är inriktade på kapitalism och på att tjäna mer pengar.
Pengar ger en inte bara ett bättre liv,
bättre mat, bättre bilar och bättre fitta.
Det gör en också till en bättre person.
Den här personen finns på riktigt.
Han visar upp sitt hus
och kommer ut med ett glas apelsinjuice.
Jag tar quaaludes 10-15 gånger per dag mot mitt "ryggont".
Han frågade: "Vad gör jag med apelsinjuicen?"
Jag sa: "Släng den."
"Du struntar i apelsinjuicen."
Vi pitchade den för alla bolag.
Ingen samtyckte till den version Leo och Marty ville göra.
De nobbade den av nån anledning.
Jag tror att det berodde på...
...delar av innehållet,
men alla tittade på oss som om vi vore galna.
Men Leo lyckades få till oberoende finansiering.
Därför slapp vi problemen...
...som uppstår med större produktionsbolag,
med chefer som helt enkelt inte gillar det man gör från första början.
Jag sa: "De ger oss möjlighet att göra precis vad vi vill.
Vi kör." Han sa: "Absolut, grabben. Vi kör.
Nu kastar vi tärningen."
- Kan du ge ett exempel? - Jag menar...
Ja, jag menar, öppningssekvensen.
Det är, eh... Du vet... Det är en kvinnas skinkor och...
Jag har kokain och jag...
- Åh, ja. Gillar du det? - Ja.
Vi ville tänja på gränserna tills det blev absurt ibland.
Där fanns en apa på rullskridskor, en naken orkester.
Man var helt enkelt omgiven av galenskap.
Det var galet och kaotiskt och roligt och omåttligt.
Herregud.
Stick, Rocky.
Det var som att vi skådespelare hela tiden försökte bräcka varandra.
Nån kunde säga: "Jag hörde att Jonah åt en guldfisk i sin scen."
Och nån annan sa: "Gjorde han?"
Man såg hur det började snurra: "Jag ska göra nåt galnare."
Skalp! Skalp!
Det var en känsla av att allt är tillåtet.
En gång kom Leo in och sa till Marty:
"Jag minns att Jordan Belfort en gång berättade för mig
att en prostituerad körde upp ett ljus i röven på honom."
Och jag sa: "Vad kul. Jättekul. Wow. Ja."
Sen insåg jag att han faktiskt föreslog att vi skulle göra detta.
Där ligger Leo, och jag förbereder en bild av Leos rumpa med ett ljus i.
Allt man hörde var...
...bakom kameran, hela dagarna.
Vänta, var ska du äta sushi?
Han var 70 när vi gjorde filmen
och ibland var arbetsdagarna 20 timmar långa.
Han bara körde på och körde på, och han skrattade och var så fri.
Om man brinner för ett visst sätt att spela en scen
eller för att filmen bör gå åt ett annat håll.
Jag kan säga: "Vi ändrar hela den här scenen."
Då säger han: "Okej, vi testar."
Han och Leo är otroliga som samarbetspartners,
men jag kände mig aldrig utesluten.
Jag minns att det var en lång sekvens som vi skrev om kvällen före.
Leo, Marty och jag gick in i ett rum och...
...sa ungefär: "Vi ska spela in den där scenen imorgon
där min rollfigur kommer in och ber om skilsmässa, och...
Det känns lite... Det känns inte rätt att hon bara kommer in,
ber om skilsmässa och sen försvinner från filmen."
Vi tog fram böckerna och allt möjligt. Och...
"Men om det här händer, då?" Vi höll på så fram till tre på morgonen.
Det som stod i manuset från början tror jag var
att jag kom in, la fram papperen och sa: "Jag vill skiljas."
Och det var liksom allt. Och i slutändan blev det så
att vi...
Herregud. Åh, herregud.
Åh, herregud.
Jordan och Naomi ligger på sängen och har väldigt märkligt sex.
Åh, älskling.
Det där var så jävla bra. Herregud.
De blir klara, och hon bara hatar honom.
Det där var sista gången.
Vad menar du, älskling?
Jag menar att det där var sista gången vi hade sex. Jag...
Hon säger: "Jag vill skiljas." Och han bara: "Va?"
Och så utbryter ett enormt gräl.
En sak ska du ha klart för dig. Du tar fan inte mina barn...
- Jo, det gör jag. - ...din ondskefulla jävla fitta.
Fan ta dig, din jävla subba!
Vi var inte rädda för att skildra vissa saker i filmen, däribland våld i hemmet.
Alla sa: "Gör det inte."
Nej, vi tänker gå hela vägen med den här killen.
Det är det som händer. Hon kommer i vägen, han slår henne.
Rör mig inte, för helvete!
Gumman, du ska följa med pappa på en resa, okej?
Han är mitt i ett kokainraseri. Han hämtar vår dotter, jag jagar efter.
Dra åt helv...
Jag bankar allt jag har på dörren...
...och han startar bilen.
Jag hämtar en kofot och krossar fönstret.
Herregud.
Herregud. Hjälp. Ta barnet.
Skylar!
Så... Ja, en aning annorlunda
än vad det var tänkt från början.
Och det var kvällen före.
Det är bara... Ja, det var galet.
Är hon okej?
Hans sätt att skildra de här rollfigurerna
och vara så uppriktig kring människans mörka sidor.
Marty tror att vi alla har de där delarna i oss.
Och han dömer oss inte för dem.
Han är helt orädd när det gäller att utforska den där mörka sidan.
GLORIFIERAR "THE WOLF OF WALL STREET" BROTTSLINGAR? JA.
PUBERTAL, MISOGYN
EN FILM OM ETT RÖVHÅL, BERÄTTAD AV ETT RÖVHÅL
Tanken är att den ska provocera. Jag är ledsen, men så är det.
För allt vi bryr oss om är att bli jävligt rika.
Det är såna vi är. Det är såna vi verkligen skulle kunna vara.
Vi måste acceptera att en del av människans natur
är att ta från andra i stället för att dela med sig.
Spelet går ut på att flytta pengar från kundens ficka till din egen.
Visst. Men om man kan tjäna pengar åt kunden samtidigt
är det fördelaktigt för alla. Eller hur?
Nej.
Problemet är det glamorösa i att kunna göra precis vad man vill,
eftersom man vet hur man lurar folk på pengar.
Men det handlar inte om pengar eller sex.
Och inte heller om vad kvinnan vill ha, utan om vad mannen vill ha och hans makt.
Det handlar om makt. Det gör det alltid.
Kontroversen kring The Wolf of Wall Street ägde rum
under sociala medier-eran.
Den diskuterades minut för minut online.
Men när filmen väl kom ut...
FÖRFATTARE OCH JOURNALIST
...och visades på bio gick många och såg den.
Det är så oanständigt, sättet på vilket de betedde sig kring pengar
och behandlade människor.
Filmen ska vara så. Den ska avspegla det sinnestillståndet.
- Vi ville måla... - Leo!
- ...upp en bild av... - Leo!
...den kultur som råder idag.
AIG- OCH LEHMAN-CHOCK PÅ MARKNADEN
The Wolf of Wall Street var en stor succé.
Ja, det stämmer.
På nåt sätt förstod vi hur trasigt allt var.
Vi bara såg på när det rullades upp.
Många av dem som krossade vår ekonomi fick bonusar i slutändan.
Upp i stratosfären, för fan!
Strax efter premiären måste Leo och jag åka till Paris.
Några ungdomar gick förbi honom och gjorde McConaughey-grejen.
Vi blev helt golvade.
Filmen gick väldigt bra i Frankrike. Det var Leos största film nånsin där.
Tänk dig det. Större än Titanic
och större än Inception, som var enorma kommersiella filmer.
Det är än idag, sett till biljettintäkter, Martys största succé.
The Wolf of Wall Street är nåt...
Vissa i min generation har ingen aning om vem han är,
men säger man att han regisserade den säger de:
"Aha, han regisserade The Wolf of Wall Street".
Ungefär så. Det var då allt blev lite galnare.
Här är Martin Scorsese.
Njut av det.
Han gillar vanligtvis inte uppmärksamhet.
Vi slutade gå ut och äta middag, för folk kom hela tiden fram till oss
mitt i middagen.
Men en gång gick han ut ihop med mig.
Vi gick bara över gatan och åt pizza.
Jag har aldrig glömt det. Det är mitt livs bästa minne.
Jag kommer alltid att minnas hur vi bara satt där
och åt vår pizza. Ingen störde oss.
Jag tog en bild på honom i hans lilla hatt, och det var underbart.
Men det fanns inget privatliv alls,
så det är liksom hemma, kontoret eller jobbet.
Han håller alltid på med nåt. Han är aldrig sysslolös.
Även när han säger att han inte gör nåt är det inte sant.
- Vi måste prata senare. - Jag behöver tre minuter med dig för...
Här är första utkastet till storyboardsen.
Be om eventuella ändringar, så finslipar vi dem och skickar tillbaka dem.
Han är extremt produktiv.
Filmskapare som han har hittat och gillar och vill hjälpa, vänner till honom.
Vi har allt från 20 till 40 projekt som Marty är producent...
- ...eller exekutiv producent för. - Intressant.
Sen har vi The Film Foundation.
Marty har alltid varit en förespråkare för film.
Han funderar ständigt på vilka filmer som behöver restaureras.
För honom är det inte arbete, utan bara nåt som kommer helt naturligt.
Marty såg till att Powell Pressburger-filmerna bevarades.
Han la ned sin själ i det. Han håller på med sånt än idag.
The Film Foundation har varit involverad i minst 900 filmer hittills.
Vi har också World Cinema Project
vilket är en liknande sak, fast för filmer som görs i länder runtom i världen
där man inte har möjlighet
att restaurera, bevara och liknande.
Det är som tavlor som bara försvinner och som ingen sparar
eller hänger på väggen. De bara försvinner för evigt.
Och hans livsverk, utöver filmskapandet, handlar om
att se till att nästa generation verkligen förstår
vilken viktig konstform film är.
Vi måste också samordna det hela med George Lucas bolag.
Vi har The Film Foundation, långfilmer och dokumentärer.
Vi jobbar numera med reklamfilm. Sen har vi resor.
Och den där tandläkaren.
- Du älskar tandläkaren. - Ja. Han är en trevlig man.
Det är bara där jag får lite vila.
Ge mig en rotfyllning är du snäll.
Allvarligt, man kan inte göra nåt annat då. Man sitter i stolen och...
De bedövar och allting. Det är inte kul. Men...
Man bara... I en och en halv timme är det...
Det var det. Jag drar.
När jag först började jobba för Marty som hans assistent
hade han ett hetsigt humör. Han kunde bli väldigt frustrerad.
På inspelningar blev du ibland så arg...
- ...att du krossade telefoner. - Det är rätt skönt.
Vad gör du? Bara krossar och förstör dem?
För några år sen gjorde jag sånt ofta.
Men det blev ju löjligt, för jag behövde telefonen.
På riktigt.
Det var ingen glad stämning. Ibland,
särskilt på morgnarna, när bilen inte dök upp och han var sen, och...
Det var ganska... Det kunde vara väldigt spänt.
Men förändringen kom när vi jobbade med Living in the Material World.
Det sägs att jag är den Beatle som har förändrats mest.
Men det är egentligen det livet går ut på enligt mig.
Poängen är...
Om du inte känner av Guds närvaro måste du förändras, för...
Jag lärde mig om meditation när vi gjorde George Harrison-filmen.
Att dra sig undan från en situation och tysta ilskan.
Tysta den. Ilskan kommer att vara kvar,
men håll skrikandet inne i bakhuvudet.
Säg: "Okej, vi ska fixa det här." Du vet?
Och naturligtvis genom kärlek, det är nyckeln.
- Se på den här lilla kycklingen. - Det är definitivt en geckoödla.
Cathy, Francesca och jag
har alla tre haft olika pappor.
Det handlar helt enkelt om var i livet han har befunnit sig.
När jag var liten hade han skägg.
Ett stort, läskigt skägg, och de intens...
Han brukade rulla ögonbrynen, liksom, som ett argt... "Här är jag."
Det där har han fortfarande i sig. Ilskan är en drivkraft i arbetet.
Men nu är det mer...
BARNBARN
Han är mer närvarande.
Ta bort de där hjärtana från mitt huvud.
Så jag har bara...
- Ja. - Så där, ja. Nu är det bra.
Han försöker. Under familjemiddagar
försöker han vara mer närvarande,
och familjemiddagarna är väldigt viktiga för oss.
Mamma! Vi måste gömma dig, snabbt!
- Nej, göm henne inte. På henne. - In i garderoben.
Sen gick vi in i vardagsrummet.
Ett par timmar efter,
för att kanske se en film eller bara prata och umgås.
Ja.
Skulle du vilja vara en vampyr?
Det kanske är mitt öde att vara en av dem.
Hörde du det där?
Aj!
Ilskan kan äta upp en, och det har den gjort under åren.
Det har den. Mirakulöst nog tog jag mig ur det. Man kan inte leva med sig själv.
Grejen är att man måste kunna leva med sig själv om man vill leva.
Han blivit lugnare med åldern.
Men...
han oroar sig mycket för mig,
och han har nog bara en tendens att oroa sig lite
på grund av min mamma.
Jag ska gå och lägga mig. God natt, älskling.
Det är inte många som vet att min mamma är sjuk.
Hon drabbades av Parkinsons sjukdom när hon var 30, tror jag.
Hon drabbades av tidigt debuterande Parkinson.
Det var innan hon träffade pappa.
Du brukade vara i närheten av kontoret, eller hur?
Och vid ett tillfälle berättade du för mig att du hade skickat ett slags...
Jag vill inte säga beundrarbrev...
Men kom igen, det är klart att det var ett sånt.
Du...
...jagade efter mig på ditt kontor.
Jag jagade inte alls efter dig, för fan. Det är sant!
Du var liksom... i vägen.
Jag försökte göra film.
Vi håller på att göra film här.
Folk ser...
De tittar på honom och ser hans filmer,
och priser och utmärkelser och sånt. Men...
...mamma är en stor del av hans liv.
En till.
När jag var yngre var det inte så långt framskridet.
När jag blev äldre blev det mycket värre,
och hon kunde inte riktigt gå längre.
Det har funnits gånger då han varit på inspelning och...
...hon har ramlat och han har behövt avbryta och åka till sjukhuset.
REGI: FRANCESCA SCORSESE
Han kände en så stor hopplöshet.
De står varandra så nära.
Vad behöver du?
Jag ville ha...
Vad är det där?
Ka...
Kalendern?
Katalogen.
- Jaså, katalogen. - Ja.
Men... har du den här i rummet?
Den där jävla sjukdomen är så svår.
Men... han beter sig inte som om det vore svårt.
Han verkar ta det hela med ro.
Jag skulle nog våga säga
att om Marty inte hade gått igenom allt det där förr i tiden
så hade han inte kunnat vara så närvarande som han är, så fullständigt.
Och han har insett... att en konstnär kan vara självisk kring sin konst,
men behöver inte nödvändigtvis vara självisk i sitt övriga liv.
Efter Kristi sista frestelse kände jag att jag måste gräva djupare.
Jag läste Tystnaden i september 1989 och tänkte: "Jag måste göra den här."
TYSTNADEN
Frågor kring hela tanken om vad som är kärnan i detta revolutionerande
tänkesätt, kristendomen.
Det är en sann historia om 1600-talet i södra Japan.
Då uppstod en stor konflikt mellan katolska missionärer
och Japans regering.
Det resulterade i cirka 35 000 martyrer, människor som dödades.
Det som händer med Rodrigues, en av missionärerna, är nåt annat.
Jag var intresserad av hur
några av de mest framstående missionärerna som åkte dit avföll.
Det vill säga att de avsade sig sin religion.
De fångar som vägrar avfalla får hänga ovanför gropen
tills de går med på det.
Deras liv rinner ur dem, blodsdroppe för blodsdroppe.
Tystnaden brottas, mer än andra filmer,
med frågan om vad det verkligen innebär att vara kristen.
Så länge du inte avfaller kan de inte räddas.
Huvudpersonen, som är väldigt arrogant,
hävdade envist att han aldrig tänkte avfalla.
Men han gjorde det för att rädda andra människor.
Den enda Jesusliknande gesten den rollfiguren gör i hela filmen
är att avfalla.
Jag tror att han inser vidden av vad Jesus ber honom om.
Han ber honom om att... vara den han kommer att bli.
Det här är en berättelse där en person i slutet
förnekar den kristendom han predikar om.
Och genom att göra det finner han den verkliga kristendomen.
Så, vad betyder det?
Han förlorar väl också sin stolthet?
Allt handlar i slutändan om ödmjukhet.
- Att lära sig att vara ödmjuk. - Ja.
Det är det vackra i den berättelsen.
En sak som sticker ut i filmen är epilogen.
Filmen slutar i ett slags kärlekshistoria
mellan prästen och Kichijiro, ett riktigt kräk.
Han gör hemska saker. Han är en förrädare. Och självisk.
Han gör samma sak gång på gång.
Han vill hela tiden vara där ute och vara kristen,
och sen tjallar han på alla, inklusive prästen.
Och sen har vi även den Johnny Boy-aktiga rollfiguren, va?
Ja. Johnny Boy är också en Judas.
Du vet, Kichijiro, Johnny Boy.
- Han är syndaren. - Ja.
Jag är ledsen att jag är så svag.
Jag tror att Marty identifierar sig med Kichijiro
mer än med de andra i filmen.
Hjälp mig, padre. Ta bort synden.
Jesus sa:
"Varför ska jag umgås med överstepräster och sånt folk? De klarar sig.
De som verkligen behöver hjälp är syndarna."
DÖDSPOLARNA, 1973
Man ser det i Dödspolarna och i Tjuren från Bronx.
TJUREN FRÅN BRONX, 1980
Man ser det i Maffiabröder.
Och i Tystnaden nås den yttersta punkten
när det gäller att visa den typen av sympati för en så usel person.
Kichijiro är den som lär ut.
För i slutet...
...är det nästan som om Jesus verkar genom honom
för att lära Rodrigues om vad kärlek, förlåtelse och medkänsla egentligen är.
Ser du dig fortfarande som kristen?
Ja, jag tror det.
Jag tror verkligen det.
Jag behövde förneka den, hitta den, förneka den igen, försöka hitta den
och sen slutligen hitta ett slags tröst i den.
Jag tror att vi alla drabbas av tvivel, rädsla...
Men när man väl förstår sig på sin tro är man död.
Så egentligen handlar det om...
Det handlar om att famla sig fram i ett rum och försöka hitta... I mörkret.
Men man gör hela tiden framsteg.
Hans filmer känns allt mer hemsökta för mig.
Särskilt The Irishman.
Jag hade inte jobbat med De Niro mellan Casino och The Irishman. Det är lång tid.
Men Casino var den sista av den sorten, för The Irishman är annorlunda.
Även om det är en liknande miljö.
- Fan. Jävla skit. - Den är annorlunda.
Marty letar efter material som han kan lägga hela sin själ i,
och det såg man med The Irishman,
med denna outsider som håller på att gå i pension och snart ska dö.
Det mest minnesvärda är när Bob ser hur hans barn överger honom.
STÄNGT - NÄSTA KASSA TACK
Peggy, jag vill bara prata. Pe...
Priset man betalar för den där idiotiska, skrytsamma livsstilen
som han trodde var hans.
Och där ser man vilken skada det gör.
Bob De Niro helt ensam på ett äldreboende.
FILMKLIPPARE
Han vet inte ens när det är jul. Han är ensam. Och han har betalat för det.
- Herrens nåd tar aldrig slut. - Herrens nåd tar aldrig slut.
Okej, Frank. Jag kommer tillbaka och hälsar på.
Mycket snart, förmodligen efter julhelgerna.
- Okej. - Gud välsigne dig, Frank.
Detsamma. Tack.
Är det jul?
Nästan.
Åh, jag ska ingenstans.
När Bob först gav mig boken bröt han ihop och grät.
Folk blir äldre. Det var det som beskrevs i boken.
Jag sa, du vet...
Att allt det här, allt de var med om...
I slutändan ställs vi alla inför samma sak.
Vi ställs öga mot öga med vår utplåning.
The Irishman påverkade mig
genom ett slags parallellt tema under hela filmen.
Man ser alla dessa underbara människor
som efter alla dessa år jobbar med det här tillsammans.
Allt vi har gjort tillsammans... Jag är så tacksam över att vi råkade...
När man tänker på det
var vi två ungdomar i stan som var vagt medvetna om varandra.
Och så plötsligt hände allt det här.
Det är ganska... fantastiskt.
Jag tror att Marty verkligen har ett äkta engagemang i det han gör.
Det kommer aldrig att förändras. Gud välsigne honom.
Det finns många otroliga filmskapare där ute,
men han hade nog gjort det gratis.
Han hade skapat film oavsett omständigheterna.
Han uppslukades av film i tidig ålder och det har aldrig lämnat honom.
KILLERS OF THE FLOWER MOON - FÖRPRODUKTION
Upplever du, nu när varje film har olika...
Du vet, att du inte kan lägga ned hela din själ i varje film...
...på samma sätt, för då skulle du antagligen...
- Det var det min läkare sa till mig. - ...dö.
Dr Klein, ja. Han sa det till mig för 20 år sen.
Han sa: "Marty, du kan inte göra så varje gång. Då överlever du inte."
Vi ska flytta den efter drönaren, hela enheten.
INSPELNING - KILLERS OF THE FLOWER MOON
Det var väldigt tufft att inte regissera
eller skapa film under längre perioder.
Tre, sen... två, en, och sen två, vi har allihop.
Ja. Nej, det var jättebra.
Vart ska vi? Från samma plats?
Vill du ta det från "Ernest Burkhart..."?
Visst. Ja. Okej.
Vad händer?
- Klara? - Kamerorna är redo.
Okej, och tagning!
Översättning: Anna Eidhagen