הוליווד מודדת הצלחה לפי מכירת כרטיסים ופרסי אוסקר.
איך אתה מודד הצלחה?
טוב, לא הצלחת בקופות ומעולם לא...
אני לא יודע מה לומר. לא זכיתי באוסקר.
איך אתה מודד הצלחה?
ערך העבודה.
אקשן!
עד 1998, הייתי שוב בשפל.
הייתי מחוץ לתעשיית הקולנוע האמריקאית.
- על סט "קונדון" / 1997 -
הסרט האחרון שקיבל הכרה אמיתית,
ושלפחות הרוויח קצת כסף, היה "קזינו".
כן, ותבעט בו כמה פעמים.
לא שקלו אותי לשום דבר
והיו פרויקטים מסוימים שרציתי לעשות.
מרטי ואני בדיוק עשינו את "לגעת במוות".
באותה התקופה, מרטי רצה לעשות סרטים עם תקציבים גדולים יותר ויותר.
הוא אמר שהוא רואה את עצמו כצייר פרסקו,
שצובע קנבסים גדולים יותר ויותר.
אבל הייתי חייב להשיג כסף.
וכדי להשיג את המימון בשביל זה, הייתי זקוק לגלגל הצלה.
ואז מייק אוביץ הגיע.
והוא הקים את החברה החדשה שלו והוא בא אליי ואמר,
"יש לנו שחקן צעיר, לאו דיקפריו. כדאי לך לפגוש אותו",
והכרתי אותו דרך בוב דה נירו.
- רוברט דה נירו שחקן -
אמרתי, "שים לב לילד הזה. הוא מעניין."
לאונרדו, לפה, בבקשה! - לאונרדו!
איך אתה מרגיש בקשר לזה שאתה סמל סקס?
אני סמל סקס?
- ספיישל סקס! -
- נשקו אותי -
המועמדים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הם
לאונרדו דיקפריו ב"מה עובר על גילברט".
- מועמדות ראשונה לאוסקר, גיל 19 -
מתי ראית לראשונה סרט של מרטי?
עשיתי את "כך הייתי" עם רוברט דה נירו,
והחלטתי לצפות בכל הסרטים של מרטי.
בהחלט בכל הסרטים שדה נירו השתתף בהם.
התרווחתי על הספה שלי וצפיתי בקלטות וידאו...
תאמין לי, ג'רי. אני טוב מאוד. אני טוב ממש. אני מדהים.
הסרטים האלה השפיעו עליי עמוקות, בגיל צעיר.
ואז אחרי "טיטניק",
כבר לא הייתי שחקן של סרטים עצמאיים.
הפכתי למישהו שיכול לממן פרויקטים בעצמו.
אז זה היה, "טוב, מה אתה רוצה לעשות?"
אמרתי, "אני רוצה לעבוד עם מרטין סקורסזה. מה יש לו?"
- 5. במאי מתודי -
קישרנו בין לאו למרטי.
פגשתי את מרטי, אבל זה היה רק "היי" ו"ביי".
אבל פגישה רשמית.
והוא אמר שהוא תמיד רצה לעשות את "כנופיות ניו יורק".
אמרתי, "תגיד לו שאעשה את זה.
לא אכפת לי מה התסריט. בוא נעשה את זה."
- "כנופיות ניו יורק" הרברט אסבורי -
מתי מצאת את הספר לראשונה? -‎ 1בינואר, 1970.
זה היה לפני שעשית את "רחובות זועמים".
כשסיימתי את "השור הזועם", ניסיתי למצוא לו מימון,
וכמעט הצלחנו, אבל בסוף לא הצלחנו. הוא היה יקר מדי.
הוא רצה לעשות את הסרט במשך זמן רב.
זה סיפור המקור, לא?
ההיסטוריה של העיר סקרנה אותי,
והסיפורים על הכנופיות.
אבא שלי היה מדבר על 40 השודדים.
למעשה, החברה התנהלה ברחובות.
בייחוד בשכונת פייב פוינטס, שכונתה
שכונת העוני הגרועה בעולם באותה התקופה, בשנות ה-50 של המאה ה-19.
חשבתי שרציתי ליצור את העולם הזה
שאף אחד לא ראה בסרט לפני כן.
בשכונה שלי, שמעתי סיפורים על כל זה, במשך שנים.
- נאום פתיחה סט "כנופיות ניו יורק" -
ותמיד חשבתי שזה יהיה סרט נהדר,
ואז גיליתי עוד ועוד מידע על הנושא.
זו לא ממש הייתה עיר. זו הייתה מדינה לוחמת.
לקריאתי...
על פי חוקי הקרב העתיקים...
אני זוכר שנפגשתי עם דניאל, והיו לי תמונות של התקופה.
וכשפתחתי את הספר, ביל הקצב הופיע שם
והוא נראה בדיוק כמוהו. אמרתי, "תראה את זה.
איך אתה יכול לא לעשות את זה?
כל מה שאתה צריך זה את השפם, תראה, זה קלאסי."
הדמות ההיסטורית נחשבה לגיבור אמיתי בקהילה.
ביל "הקצב" פול גר בפייב פוינטס
והיה במאבק מתמשך עם כל אירי שהוא מצא.
...מי שולט בשכונת פייב פוינטס.
אנחנו הילידים, שנולדו פה, בארץ המובחרת הזו?
או ההמון הזר שמזהם אותה?
לספר את הסיפור הזה היה נבואי כל כך
בגלל הרעיון המגוחך הזה של נייטיביזם.
אירי כושי בן זונה, מי שלח אותך?
אנחנו מדברים אנגלית במדינה הזו. מי שלח אותך? אתה רואה את הסכין הזו?
אני אלמד אותך לדבר אנגלית עם הסכין הזו.
אני מגיע מקבוצת מהגרים.
למדתי יותר ויותר על...
קבלת הפנים שהמהגרים קיבלו...
תחזרו לאירלנד, אירים טיפש.
...החל מהאירים.
האירים למדו איך להתמודד עם זה.
הם התמודדו עם זה, אבל הם היו צריכים להשיב מלחמה.
הם נלחמו נגד "שאינם יודעים דבר" ו"התעוררות רחבה".
שאלה שמות כמו "הנערים הגאים" של היום.
האירים היו צריכים להילחם על מקומם.
הארכיבישוף יוז, המסית, אמר, "אם תשרפו כנסייה קתולית אחת,
אנחנו נשרוף את הכנסיות הפרוטסטנטיות." הם היו צריכים להשיב מלחמה.
הם נלחמו לאורך חומת הלבנים בין רחוב מולברי לרחוב מוט.
- "רחובות זועמים" / 1973 -
כשגדלנו, בילינו על המצבות שלהם.
אז זה היה העולם העתיק בשבילנו.
זה נראה כמו ניו יורק. זה נהדר.
זה היה כמו מדע בדיוני במהופך.
זה הפייב פוינטס. - נכון. זה הפייב פוינטס.
החזון שלנו היה ליצור את כל מרכז העיר ניו יורק באולפני צ'ינצ'יטה
בגלל הסרטים של פליני ושל פאזוליני שנוצרו שם.
זה היה לי חשוב כל כך. ואני זוכר שג'ורג' לוקאס בא לפגוש אותי.
והוא אמר, "אף אחד לעולם לא יעשה סרט כזה שוב.
הסט הזה לעולם לא ייבנה ככה שוב. הסטים האלה."
זה היה אפוס של מיליוני דולרים
שבו הם שחזרו את ניו יורק של מפנה המאה.
האחריות הענקית של זה היא, "אלוהים אדירים.
היזהרו במשאלותיכם. זו חוויה מפחידה."
זה הכבד.
הכליות.
הלב.
דניאל ומרטי עבדו ביחד לפני כן,
ואני זוכר שנכנסתי לסט ביום הראשון
והם דיברו על איך לחתוך את הבשר.
ודניאל עבד עם קצב אמיתי, והם בילו די הרבה שעות ביחד
בזמן שכל חברי הצוות ישבו שם
ודיברו על אם זה יהיה נתח בשר או מותן.
זו דקירת מוות.
אבי העורקים. זו דקירת מוות.
תנסה אתה.
שיתוף הפעולה האינטנסיבי הזה של שחקן/במאי,
מעולם לא ראיתי ברמה כזו לפני כן.
מרטין מחפש. ואם אתה רוצה ללכת רחוק יותר,
הוא תמיד יעודד אותך ללכת רחוק יותר.
הוא מלא בשמחה ובעידוד,
רק לראות כמה רחוק אתה יכול לקחת משהו.
אופס!
ולא... נכון ששברת אז את האף?
כן.
היה כל כך הרבה דם על הפנים שלי
שאי אפשר היה לדעת שרובו היה שלי.
זה היה הרעיון שלי. זו הייתה אשמתי.
אז שילמתי את המחיר על זה, אני מניח.
במה נבחר? צלע או נתח בשר? מותן או שוק?
הכבד! - הטחול!
הייתי כה אובססיבי לפרויקט הזה במשך כל כך הרבה שנים
שהשקעתי בו הכול.
והמשמעות של זה הייתה להתחרות בהארווי ויינסטין.
- הארווי ויינסטין מפיק, "כנופיות ניו יורק" -
הארווי היה איש מכירות ובריון. הוא לא אומן.
אבל הוא רצה שיזמינו אותו לשולחן האומנים,
וזו הייתה הדרך שלו להגיע לשם.
אבל מרטי מחויב כל כך לסיים את הסרטים שלו.
הוא הצליח לעבוד עם מפיקים בעייתיים מאוד.
וזה כישרון גדול.
כי אי אפשר לעשות סרטים גדולים כאלה אם אין לך מימון כזה.
הוא אהב קולנוע,
והוא רצה לעשות סרט מרהיב בסגנון שנות ה-50 וה-60
כמו דייוויד לין או מצגר.
גם אני, במידה מסוימת, אבל אני עושה את זה בדרכי.
ואז הוא יוצא מהפריים.
רציתי לעשות משהו שיהיה כמה שיותר אותנטי
על פי הבנתי
ועל פי מה שלמדתי וחקרתי במשך השנים.
הוא גם היה צריך למכור סרט.
ומה שהכי עצבן אותו היו הכובעים. הוא לא רצה שאף אחד יחבוש כובע.
אמרתי, "כולם חבשו כובעים.
מה אתה רוצה ממני? כולם חבשו כובעים."
אני רק רוצה לראות את פניך, בן.
בלי כוונה רעה.
אבל בו-זמנית, הוא לא רצה לדחות את הקהל
עם משהו שנראה שונה.
או לא יפה? - כן. בדיוק.
יש לך גבר יפה, יש לך נשים יפות שם.
אתה רוצה שאנשים יראו אותם.
צריך לעבוד עם זה. אתם יוצרים סרט ביחד.
והם גם יתנו לך את הכסף.
זה סחר חליפין.
כי זה או לעשות את זה או לא לעשות את הסרט.
כשאתה נכנס לתחום הזה, אתה מכניס את עצמך
לעולם של קונפליקטים ושחיתויות.
תמיד תהיה יריבות בין כסף, היכן שהכוח נמצא,
והאנשים היצירתיים
שמנסים לספר סיפורים עם הכסף הזה.
צילמתי אותו בדרך מסוימת,
על פי הציורים שציירתי, אז זה לקח לי קצת יותר זמן.
אז הארווי זעם.
הוא אמר, "זה עולה יותר מדי".
והאולפן לא רצה לשלם על חלק מזה.
אז הייתי צריך להתרכז ממש
במה שרציתי לצלם, מה שחשבתי שחשוב,
על מנת להשיג שליטה במה שנשאר מההפקה.
הלחץ היה חזק כל כך.
אבל מרטין הוא לוחם בכלוב.
הוא יהיה השורד האחרון.
נלחמתי כדי לקבל את מה שהייתי צריך, אבל הייתה לי חולשה.
וזה היה ששיניתי את התסריט כל הזמן.
עד היום, הסיפור לא גמור.
היו הרבה דיונים על התסריט.
הוא בהחלט התפתח כל הזמן.
במקרים מסוימים, המצאנו דברים על הדרך.
במקרה כזה, זה היה...
האנשים האחראים באו ושאלו, "מה אתם עושים?"
היו כמה כותבים שהסתובבו על הסט.
אחד מהם היה מרגל... של מחנה ויינסטין.
והוא ריגל.
הוא דיווח לו על כל הבעיות שלנו והכול ו...
אבל, בכל מקרה, מרטין איבד את זה בשלב מסוים, וזרק את השולחן שלו מהחלון.
זה היה בקומה השלישית, אם אני זוכר נכון.
נכנסתי, ראיתי שם שולחנות, והמפיק ישב שם
ולקחתי את השולחן וזרקתי אותו.
וזה היה...
השותף השני שהיה איתי אמר, "זה לא השולחן שלו".
זה היה הפכפך. כולם היו...
זה היה קשה.
הסרט האפי המצופה של מרטין סקורסזה,
"כנופיות ניו יורק", יוקרן בכל רחבי המדינה.
שלום. - שלום.
הסרט ממש חרג מהתקציב. סיכנתי את הכול.
אז עשיתי כל שביכולתי לפרסם אותו.
כמובן שהסיבה האמיתית שמרטי נמצא פה
היא לנסות ולהרוויח חלק מהכסף היקר הזה בחזרה.
עכשיו אני אפילו לא יודע מה מוכר סרט.
מסתבר שלהופיע בטלוויזיה, לדבר על הסרט,
שרואים שאתה ידידותי.
כן.
"כנופיות ניו יורק" יצא בשישי הבא. קבלו בבקשה את מרטין סקורסזה.
למרבה המזל, הוא הצליח מאוד.
זה היה סרט גדול מבחינת ההצלחה בקופות.
והמבקרים אהבו אותו.
- חזון אמיץ ונדיר. סרט מרהיב! -
אבל "כנופיות" היה... זו הייתה אובססיה.
וזה היה משהו שאפילו אם הייתי מסיים אותו,
הוא אף פעם לא גמור. הוא פשוט לא גמור. הוא עדיין לא גמור.
אז מבחינתי, "אתה יודע מה? בוא...
הוצאתי אותו בצורה הטובה ביותר שיכולתי תחת הנסיבות האלה.
תניח לזה, קח נשימה עמוקה."
וזה מה שסוף סוף הצלחתי לעשות.
כי בשלב ההוא בחיי,
מצאתי יציבות, וזו הייתה הלן.
- הלן מוריס סקורסזה -
הלן יצרה איתי קשר לפני שנפגשנו.
היא נתנה לי את... היא שלחה לי את הספר הזה, את ספר התפילות הזה.
יש בו מכתב.
לא הכרתי אותה. היא הייתה מעין מעריצה. ואמרתי, "נכון שזה מדהים?"
כי שנה לאחר מכן, נפגשנו.
ואז שנה לאחר מכן, נפגשנו אפילו יותר.
פגשתי את הלן כשעבדתי על ספר
על הבמאי הבריטי הדגול מייקל פאוול.
הכרתי את הלן כשהיא הייתה עורכת ב"רנדום האוס".
הלן הייתה אחת מהעורכות הטובות ביותר ב"רנדום האוס".
...משורר צעיר שחי בחברה
שהכסף והטכנולוגיה השתלטו עליה לגמרי.
- קטע מסרט תיעודי על ז'ול ורן מ-1994 -
והלן רחוקה שנות אור מהמקום שמרטי גדל בו.
סבא רבא רבא רבא שלה חתם על הכרזת העצמאות.
היא מהעולם הזה.
אז זה היה עולם שונה ויצא מזה איחוד נהדר.
הנה, ילדה טובה. - זווית של היצ'קוק.
ומזה יצאה פרנצ'סקה
ב-16 בנובמבר, 1999.
זו הייתה לידה מוקדמת. משהו כמו חמישה שבועות לפני הזמן.
הו, אלוהים. - כן.
כמעט איבדנו את שתיהן...
בארבע בבוקר.
היא ילדה אותי בגיל 52.
זה היה היריון קשה מאוד.
אז הייתי סוג של...
הם קראו לי תינוקת הפלא שלהם.
איזו ילדה גדולה.
איזו ילדה גדולה ועצבנית.
הכול השתנה.
אבא שלי תמיד היה שם בשבילי.
אני זוכרת שהוא הקריא לי כל מיני ספרים כשהייתי צעירה יותר.
הוא הקריא לי את התנ"ך.
כל לילה היינו עולים למעלה וקוראים עוד ועוד.
אני חושבת שהוא היה אימפולסיבי מאוד כשהוא היה צעיר יותר.
הוא רק ניסה למצוא את דרכו, ואני חושבת שהוא מצא אותה עם אימא שלי,
אבל זה לקח לו כמה זמן.
אחרי שעברתי את הייסורים של "כנופיות ניו יורק",
אמרתי, "אני רוצה לעשות סרט עכשיו".
אני רוצה לעשות משהו ולהרגיש חופשי ולעשות משהו מרהיב.
תניעו אותם!
ואז התסריט של "הטייס" נפל לחיקי.
- "מלאכי הגיהינום" שנה ראשונה -
לאו קרא ספר של הווארד יוז. היה לנו תסריט טוב מאוד.
הספר עסק בעשיית סרטים ובתעופה,
וזה היה סיפור אהבה בין קתרין הפבורן לבינו.
וחשבתי, "וואו, הוליווד בשנות ה-20 וה-30, אלוהים אדירים".
סצנות המטוס, סרטי פעולה.
לעזאזל!
"הטייס" יהיה כמו,
אם יכולתי להיות במאי שפשוט בא ועושה משהו,
אבל יש בו כל מיני אלמנטים שאני אוהב ושאני יכול להזדהות איתם.
למה הם נראים איטיים כל כך? זה לא היה ככה.
הם נראים כמו מודלים ארורים.
אפשר היה לחוש בהזדהות
שהייתה למרטי עם דמותו של הווארד יוז.
בן זונה.
הוא הבין לעומק...
- קייט בלאנשט שחקנית, "הטייס" -
את גודל השאיפות שלו.
אל תגיד לי שזה לא אפשרי. - הכוחות הגירוסקופים חזקים מדי.
אם המטוסים האלה יעשו סיבוב שלם, הם לא ישרדו את זה.
זה השיא של הסרט, פרנק. תגרום לזה לעבוד.
כשהוא פתח את התסריט
ויש את הסרט "מלאכי הגיהינום" שהווארד מביים,
וכתוב, "שנה שלישית". אני חושב שהוא אמר, "וואו, זה בחור כלבבי".
- "מלאכי הגיהינום" שנה שלישית -
הוא לא עצר עד שהכול היה מושלם.
הווארד יוז עורך עכשיו ארבעים ק"מ של פילם.
הוא אובססיבי כמו הווארד יוז. מרטי אובססיבי מאוד.
קפדן מאוד.
לא מספיק. המסמרות האלה צריכות להיות מיושרות לחלוטין.
אני רוצה שכל בורג וחיבור יושקעו.
יש לו סטוריבורדים בראש.
לפעמים הם מפורטים בטירוף כשיש סצנה מסוימת
שהוא רוצה לצלם מכל זווית אפשרית.
אני זוכר שהטסתי את "אווז האשוחית" בפעם הראשונה ב"הטייס".
יד על מוט, פנים.
ואז יד על מוט, עין ימין.
יד על מוט, עין שמאל.
קלוז אפ רציני על העיניים שלי.
מעל לראש, שוט שלם.
וזה היה "כוח עולה" במשך יומיים.
- קטעים שנחתכו מ"הטייס" -
עד שכמעט הרגשתי כאילו שאני משתגע.
אוי. אלוהים. אני משתגע.
הווארד יוז הוא מגלומן,
והוא גם היה גאון במה שהוא עשה.
ויש לו פגם קטן,
שמפיל אותו. זה היה קשור לשליטה.
ממש פה, בוב.
וכשמדובר בשליטה...
פספסת את זה. ממש פה.
...כמה רחוק אתה הולך עם שליטה? אתה יכול לשלוט בכול?
אתה חושב שתעשה עוד סרטים עם לאו?
כן, כי עברנו מסע ארוך בסרט הזה.
למדנו איך לעבוד זה עם זה.
ב"כנופיות ניו יורק", אני זוכר שזה היה,
"זו הפעם הראשונה שאנחנו עובדים ביחד."
בגיל הזה, אני חושב שהייתי מעצבן מאוד עם השאלות שלי.
שאלתי על הסוף, מה המניע של הדמות שלי.
או שנוכל להתנגש במקום להתרסק אל תוך הרצפה.
היה רגע שהיה לו מבט בעיניים שהוא אמר,
"טוב. הבנתי."
ואז לקח לי כמה זמן אחרי "כנופיות" להבין
שהוא נותן לך למצוא את הדברים האלה בעצמך.
אני...
אני אוהב את המדבר.
אני זוכר סצנה ספציפית.
הדמות שלי, שסובלת מאו-סי-די, נעולה בחדר ההקרנות שלה.
אנשים רוצים להוציא אותו מחדר ההקרנות
והם שולחים את קתרין הפבורן כדי שתדבר איתו.
הווארד, תפתח את הדלת מיד.
אבל הוא לא יכול לראות אותה,
הוא לא יכול לתת לה להיכנס בגלל חיידקים דמיוניים.
אני לא יכול, מותק.
אני זוכר שעשיתי עשרה, עשרים, אולי שלושים טייקים.
משהו היה ממש לא בסדר. אני לא יודע מה זה היה.
והיה לו מבט כזה.
הוא לא רצה להגיד לי מה לעשות, אבל זה היה...
הוא אמר בעיקרון, "משהו לא בסדר פה, וזה לא עובד".
הוא המשיך לשחק,
"הו, בבקשה, אני צריך אותך. הו, בבקשה, אני סובל כל כך."
"אתה רוצה שהיא תיכנס?" "לא." אמרתי, "אז אל..."
אני יכול לשמוע אותך, קייטי.
תמיד יכולתי לשמוע אותך, אפילו בתא הטייס כשהמנועים פועלים.
טוב, זה כי אני קולנית כל כך.
ואז הבנתי, "אה.
נכון, מדובר בלהפוך לגבר."
אני שמח בשבילך, קייט.
לכי עכשיו. בסדר?
"אכפת לי ממך, אני אוהב אותך, אבל לא עכשיו, מותק."
לכי, רק לבינתיים. נתראה בקרוב.
חשבתי, "וואו, זה לא עלה בדעתי".
אבל זה לא משהו שהוא אמר לי לעשות.
זה היה משהו שהוא ידע באופן אינסטינקטיבי שהוא לא טוב.
אבל הוא לא רצה להגיד לי איך לשחק את זה.
הוא רצה שאמצא את זה בעצמי.
הצילומים היו טובים ואנשים אהבו את זה ממש.
הסרט היה מועמד לאוסקר.
קיבלנו 11 מועמדויות לאוסקר. - אין טוב מזה.
מדהים.
קיבלנו מספר עצום של מועמדויות.
- "הטייס" של סקורסזה מועמד ל-11 פרסי אוסקר -
ונתנו תשומת לב לעבודה שמרטי מעולם לא זכה.
מרטין סקורסזה הוא אומן אמריקאי
שמעולם לא זכה בפרס האוסקר על בימוי.
"נהג מונית", "השור הזועם", "החבר'ה הטובים" ועוד, ולא זכית באוסקר.
שמתי לב לזה, כן.
הוליווד התעלמה לחלוטין מ"רחובות זועמים".
עם "נהג מונית" זה היה אפילו גרוע יותר. זה היה סרט קשה מאוד.
שריידר לא היה מועמד, וגם אני לא. "השור הזועם" היה שונה.
כולם חשבו שמרטי יזכה על "השור הזועם",
ולכן הם הביאו את קינג וידור שיעניק לו את הפרס,
כי הם ידעו שהוא היה כמו מנטור של מרטי.
והזוכה הוא רוברט רדפורד...
הוא היה צריך לזכות בכמה פרסים על בימוי.
היו לו הרבה מועמדויות.
בארי לוינסון על "איש הגשם".
קווין קוסטנר על "רוקד עם זאבים".
"כנופיות" היה נהדר כי היו לנו אחת-עשרה מועמדויות. הפסדנו את כולן.
...רומן פולנסקי.
עם "הטייס" חשבתי, "אולי הפעם הם ייתנו לי אוסקר".
אתה מצפה לטקס האוסקר?
אני מצפה לזה, עם חרדה.
בואו נודה, זה סרט גדול.
זה סוג הסרט שבתקווה האקדמיה תכיר בו.
אין ספק בכך.
אם זה יקרה עכשיו, זה יהיה מיוחד מאוד.
זה היה טקס האוסקר הראשון שנכחתי בו,
וישבתי מאחוריו. אני זוכר שזה היה...
- כריסטופר דונלי מנהל -
קייט בלאנשט זוכה.
קייט בלאנשט ב"הטייס".
תלמה סקונמייקר זוכה.
זה באמת שלך כמו שזה שלי, מרטי.
הסרט זכה בעיצוב תלבושות. הכול זוכה, זוכה, זוכה.
והזוכה בפרס האוסקר הוא...
קלינט איסטווד על "מיליון דולר בייבי".
כמה אתה רוצה לזכות באוסקר על בימוי?
אני, באופן אישי...
אני חושב שהזמן עבר.
אני חושבת שחלק מהסיבה היא אלימות,
אבל גם כיוון שהוא...
- תלמה סקונמייקר עורכת -
ממש לא רוצה להיות מילולי מדי.
הוא לא רוצה להגיד לך מה לחשוב, מה שהרבה סרטים עושים.
הרבה סרטים אומרים לך מה לחשוב. הוא לא רוצה לעשות את זה.
הוא רוצה שתרגיש את זה.
חוסר בסגירת מעגל מוסרית זה סימן ההיכר שלו כבמאי.
הוא לא ממש מתעניין ב...
- ג'ודי פוסטר שחקנית, "נהג מונית" -
לספר לך מה מוסר ההשכל של הסיפור.
הסרטים שלו עוסקים בדברים שללא ניתוח
לעולם לא נבין על עצמנו,
אבל הוא מוציא את זה החוצה. הוא אומר, "ככה אני מרגיש.
זה מה שאני מרגיש כרגע." והוא מוציא את הדמויות האלה החוצה,
ואנחנו צריכים להבין את זה. אנחנו צריכים למצוא בזה היגיון.
- "ניו יורק, ניו יורק" / 1971 -
אני זוכר שב"ניו יורק, ניו יורק",
כשעשיתי את הסוף, אמרתי להם להתרחק זה מזה.
ג'ורג' לוקאס אמר,
"תרוויח עוד 10 מיליון דולר ממכירת כרטיסים אם הם יהיו ביחד."
הוא צודק.
הוא צודק לחלוטין.
אבל אני לא יכול להגיד, "אתן לכם סוף שמח". אני לא יודע.
ולכן, אני לא שייך להוליווד.
אין לי את דפוס החשיבה הזה.
כמה שאני מעריך את זה, חלק גדול ממני רצה להיות כזה,
אבל אני לא מגיע ממקום כזה. אני לא יודע מה לעזאזל אני...
אני עושה את מה שאני עושה.
כן, קדימה, מתי שתרצו.
מוכנים ואקשן.
זה טוב מאוד, ילדים.
טוב.
זה טוב. בסדר, יופי, טוב.
קיבלתי תסריט שממש נגע בי.
זה היה סרט גנגסטרים משוגע, "השתולים".
והוא עוסק ב... הוא עוסק במודיעים...
- "הערות על במאי אמריקאי בעבודה", 2005, בבימוי ג'ונאס מקאס -
והוא מבוסס בעולם של משטרת בוסטון והעולם התחתון של בוסטון.
ג'ק ניקולסון משחק את הגנגסטר הראשי.
ו... אני מניח שזה דומה לסרטים אחרים שעשיתי.
- "השתולים" / 2006 -
והכרתי את ג'ק שנים, אבל מעולם לא עבדנו ביחד.
כשנתתי לו את התסריט, הוא חזר אליי ואמר...
הדבר הראשון שהוא אמר היה, "תן לי משהו שאפשר לשחק".
והבנתי, כמובן, שהדמות, הדרך שבה היא הייתה כתובה,
הייתה פחות או יותר "אני הבוס".
הדבר הראשון שאומרים הוא, "הוא יהיה לבוש באלגנטיות".
טוב, לא. בואו לא נלך לשם.
בואו נהפוך אותו לפסימי.
אדם יכול להסתכל על כל דבר ולעשות ממנו משהו.
"השתולים" עוסק בקונפליקטים מוסריים,
ובתחושת אמון ועל מי אתה יכול לסמוך.
כי בשלב הזה, יצאנו למלחמה בהתבסס על האשמות מפוברקות.
- נאום "ציר הרשע" 2002 -
המשטר העיראקי תכנן לפתח אנתרקס...
אני קורא לזה נקודת פתיחה מוסרית.
...ונשק גרעיני.
ו"השתולים" משקף את זה. כולם מלשינים על כולם.
הוא נותן מידע לאף-בי-איי.
כמובן שדיברתי עם האף-בי-איי.
הם יודעים מי אני?
ב"קזינו" אני חושב שיש להם מספיק מוסריות כדי לדעת שהם לא מוסריים.
ב"השתולים"...
זה אפילו מעבר לניהיליזם מוסרי.
הייתה לנו הקרנת מבחן בשיקגו.
זה לא היה יכול להיות טוב יותר. זה היה כמו הופעת רוק.
אנשים צחקו במקומות הנכונים, צעקו במקומות הנכונים.
זו הייתה אחת החוויות הכי טובות בחיי, הערב הזה.
אבל אז האולפן נכנס לתמונה. הם לא אהבו את הסרט.
הם ממש רצו שאחד מהם יישאר בחיים.
כן.
הם הרגישו שבילי, הדמות של לאו, צריכה להישאר בחיים.
מרטי התעקש שזה לא יכול לקרות.
אמרתי, "למה שאחד מהם יישאר בחיים?" הוא אמר, "יש להם זיכיון".
זה לא הלך טוב.
מרטי פשוט אמר...
- ג'יי קוקס תסריטאי וחבר -
"אתם לא רוצים שהם ימותו בסוף. טוב, כשקראתי את התסריט,
זה מה שהכי אהבתי בו. הם כולם מתים. חשבתי שזה נהדר."
וחשבתי, "אני רוצה לעשות את הסרט הזה. אני, מרטי, מרטי סקורסזה.
אתם בטוחים שאתם רוצים שמרטי סקורסזה יעשה את הסרט הזה?"
כולם צחקו עד השלב הזה. הוא זכה בנקודה, והוא קיבל את הסוף שלו.
פשוט תהרוג אותי.
זה לא, "ניצחנו אתכם".
זה לא היה ככה. הייתי עצוב.
אני הורג אותך.
האולפן פשוט לא אהב את הסרט בכלל.
הם רצו את הזיכיון. אני מבין את זה.
ולא יכולתי לתת להם אותו, ולא הייתי מוכן לתת להם אותו
והם כעסו עליי ממש, והרגשתי נורא בגלל זה.
הבנתי, "אין מצב שאני יכול לעשות סרטים עם אולפנים יותר".
אבל היינו מועמדים לאוסקר.
הופתעתי כי זה סרט קשוח, מטורף ודוחה.
שלושתנו פה כי אנחנו יודעים כמה מדהים זה
לזכות באוסקר על בימוי.
- פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' לוקאס, סטיבן ספילברג -
בערב האוסקר של "השתולים",
פרנסיס וסטיבן וג'ורג' לוקאס,
שהוא גדל איתם בעסק, מציגים את הפרס.
חשבתי, "מה הולך פה?"
והזוכה באוסקר הוא...
מרטין סקורסזה.
תודה.
תודה. בבקשה. תודה.
אתה יכול לבדוק שוב את המעטפה?
תודה, אז...
אני מוצף, מהכבוד הזה מהאקדמיה...
הופתעתי לחלוטין מהדרך שבה הסרט המסוים הזה התקבל.
אבל הבעיה הייתה שהמשכתי להגיע.
ו... איפה העץ פה?
הם כל הזמן אמרו, "הוא שוב פה".
כל כך הרבה אנשים לאורך השנים איחלו לי את זה.
זרים. אני הולך ברחוב, אנשים אומרים לי משהו.
אני הולך לרופא, אני נכנס, לא משנה לאן, למעליות, אנשים אומרים,
"אתה צריך לזכות." אני הולך לעשות צילום רנטגן, "אתה צריך לזכות".
ו... אני אומר תודה.
אני לא יודע מה קרה, למען האמת. אני באמת לא יודע.
אבל זה קרה.
כשהכריזו את השם שלך,
המילים "סוף סוף" קפצו לך לראש?
זו שאלה טובה.
באופן מוזר, תודה לאל שלא זכיתי קודם
כי אני חושב שהחולשה שלי של חטא היוהרה הייתה מתעוררת.
אני לא יודע אם הייתי חזק מספיק אם הייתי זוכה קודם, למען האמת.
ואני שמח שזה קרה ככה.
וכשראיתי את החיוך על פניו, על פניו של סטיבן,
אמרתי, "הו... משהו קורה פה."
אבל אני שמח, אני שמח שזה לקח כל כך הרבה זמן. זה היה שווה את זה.
באופן רשמי, עם "השתולים",
תעשיית הקולנוע, מבחינה מסוימת, באה אליו.
הוא עושה סרטים שמשאירים אותו בעסק,
וללאו יש...
את השילוב בר המזל של כישרון וכדאיות מסחרית
שהעניקה למרטי דריסת רגל מסחרית
שמעולם לא הייתה לו.
זה נדיר שיש לך מישהו כזה פופולרי וכזה מוכשר.
הוא לא פחד. הוא המשיך ללכת לאזורים האלה.
וככה לא היו לו גבולות.
האופי הרגשי של מה שהתפתח ב"השתולים", זה היה דבר מרכזי.
ואחרי שעשינו את זה, החלטנו שאנחנו רוצים לעשות עוד סרט ביחד.
- לאונרדו דיקפריו "שאטר איילנד" -
זה היה תסריט שהיה קשה לפצח אותו
כי הוא היה אקזיסטנציאלי והוא עסק בחלומות.
זה בסדר.
- "שאטר איילנד" / 2010 -
ושהסיוטים
נכנסים למוחו של אדם משוגע עם תעודות,
אבל הקהל לא ידע את זה.
זה היה קולאז' מטורף של דברים שונים שהתרחשו
ודמויות שונות שנכנסות ויוצאות.
תגיד לי איך הם הביאו אותך לפה.
הם ידעו!
אתה לא קולט?
כל מה שתכננת, כל התוכנית שלך.
זה משחק. כל זה בשבילך.
אתה לא חוקר שום דבר.
אתה עכבר במבוך.
העבודה על הסרט הייתה מטרידה מאוד.
לא ידענו אם אנחנו מספרים...
את האמת שבסיפור או האם זה היה דמיון?
האם זו הייתה פנטזיה?
האם זו הייתה אשליה שלו? לא ידענו כבר.
בזמן שהשחקנים עברו על הדיאלוג שלהם והבנו,
"רגע, למשפט הזה יכולות להיות שלוש משמעויות שונות."
זה גרם לי...
היה לי...
היה לי סוג של התקף פאניקה מתמשך.
קדימה.
לא הייתי מסוגל להוריד חולצה מקולב וללבוש אותה.
התחלתי להרגיש כאילו אני עומד לקבל התקף לב.
ואז ישבתי והרגשתי ש...
שאני לא יכול לנשום ואני לא יכול...
וזה קרה...
הרבה פעמים במהלך היום, ולא הייתי מסוגל לעבוד.
זו הייתה כמו מיני-התמוטטות עצבים בגלל העולם שנכנסתי אליו.
רציתי לצאת משם.
אני זוכר שמצב הרוח שלו השתנה באופן דרמטי.
הוא היה כמעט
כמו אחת מהדמויות האלה מהקומיקס "פינאטס" שיש מעליהן ענן גשם.
אני מבין את זה היטב. זו חוויה מבודדת מאוד לעשות סרט.
אתה דואג יותר מדי,
אתה חושב על פרויקט אחד כל הזמן.
זו הסיבה שהוא במאי כזה טוב. כי הוא חי את זה.
הוא חש את הכאב ו... באינטנסיביות.
אפשר לראות שהוא נהיה שקוע מאוד בסרטים האלה.
אפשר לראות שהוא כמעט כמו במאי מתודי מהבחינה הזו.
ראיתי תמונות שלו על הסט של "החבר'ה הטובים" או "קזינו"
שבהן הוא לבוש כמו גנגסטר.
ראיתי תמונות שלו על הסט של "אליס",
והוא לובש חולצת קאובוי.
רואים את זה כמעט בכל סרט.
הוא מתאים את עצמו לעבודה, וזה מסוכן.
זה מסוכן ממש.
כשעשינו את "שאטר", הוא משום מה השפיע עליי יותר.
אני לא יודע אם זה סרט טוב או רע. אני רק אומר שהוא השפיע עליי יותר.
ואולי... דברים בחיים האישיים שלי הלכו גם בכיוון מסוים.
אנשים חולים.
הילדה שלך גדלה. אתה מזדקן.
יש לך עכשיו אחריות מסוג מסוים שלא חשבת עליו.
כל זה קורה יחד ב...
את יודעת...
פחד משתלט עליך ואוחז בך.
וזה באמת עשה לי משהו.
בסוף הצלחתי לצאת מזה.
איך יצאת מזה? - סיימנו את הסרט.
אחרי שעבדתי איתו על כמה סרטים,
אני לא לוקח את זה באופן אישי.
אבל, כן, הוא היה ב...
הוא היה במצב הרוח הכי נוראי כשהוא עבד על הסרט הזה,
ואז במצב הרוח הכי טוב כשהוא עבד על "הזאב מוול סטריט".
אחת, שתיים...
- "הזאב מוול סטריט" / 2013 -
שלוש.
שמי ג'ורדן בלפורט.
לא הוא.
אני. בדיוק.
בפעם הראשונה, ניתנה לנו ההזדמנות
לעשות סרט בקנה מידה גדול על הוללות ושפע.
תקופת הזמן הזו, סוף שנות ה-80, תחילת שנות ה-90, בוול סטריט,
זו הייתה כמו אימפריה רומית שהשתבשה.
זה היה כמעט כמו קליגולה מודרני.
הסרט עוסק בסוג האנשים
שמרוכזים לחלוטין בקפיטליזם ובלהרוויח עוד כסף.
כסף לא רק קונה לך חיים טובים יותר,
אוכל טוב יותר, מכוניות טובות יותר, כוס טוב יותר.
הוא גם הופך אותך לאדם טוב יותר.
וזה היה אדם אמיתי.
הוא מראה לך את הבית שלו
והוא יוצא עם כוס מיץ תפוזים או משהו.
אני לוקח תרופות הרגעה 10 עד 15 פעמים ביום בשביל "כאבי הגב" שלי.
הוא שאל, "מה לעשות עם מיץ התפוזים?"
אמרתי, "תזרוק אותה".
"לא אכפת לך ממיץ התפוזים."
הצענו את הסרט לכל האולפנים.
אף אחד לא הסכים לגרסה שלאו ומרטי רצו לעשות.
הם ויתרו על הסרט, מסיבה כלשהי.
אני חושב שזה היה קשור ל...
חלק מהתוכן,
אבל כולם הסתכלו עלינו כאילו אנחנו משוגעים.
אבל לאו הצליח לממן את הסרט באופן עצמאי.
אז היינו חופשיים...
מבעיות של אולפנים גדולים,
מפיקים בכירים שלא אוהבים את מה שאתה עושה, מההתחלה.
אמרתי, "הם נותנים לנו הזדמנות לעשות מה שאנחנו רוצים.
בוא נלך על זה." הוא אמר, "בהחלט, ילד. בוא נעשה את זה.
בוא נלך על זה."
אתה יכול לתת דוגמה? - כלומר...
כן, כלומר, סצנת הפתיחה.
רואים ישבן של אישה ו...
יש לי קוקאין ואני...
הו, כן. אתה אוהב את זה? - כן.
רצינו למתוח את הגבולות כמעט עד למצב של להיות אבסורדיים לפעמים.
הייתי מגיעה לעבודה
והיה קוף על גלגליות
או תזמורת צועדת ערומה, פשוט טירוף בכל מקום.
זה היה מטורף וכאוטי וכיף ונהנתני.
אלוהים.
עוף מפה, רוקי.
בצוות השחקנים בהחלט הייתה תחושה
שכולם מנסים להתעלות זה על זה.
מישהו היה אומר, "שמעתי שג'ונה אכל דג זהב בסצנה שלו".
ואז מישהו היה שואל, "באמת?"
יכולת לראות שהמוח שלהם עובד. "אני אעשה משהו משוגע יותר."
לקרקף!
הייתה תחושה שהכול מותר.
פעם אחת, לאו בא ואמר למרטי,
"היי, אתה זוכר שג'ורדן בלפורט סיפר לי
שזונה תקעה נר בתחת שלו?"
ואני אמרתי, "זה מצחיק. זה מצחיק מאוד. וואו. כן."
ואז הבנתי שהוא מציע לעשות את זה.
לאו שם ואני מכין שוט של הישבן של לאו עם נר.
כל מה שאתה שומע זה...
מאחורי המצלמה, כל היום.
חכה, איפה אתה אוכל סושי?
הוא היה בן 70 כשעשינו את "הזאב מוול סטריט",
ולפעמים היינו עובדים 20 שעות ביום.
הוא פשוט ממשיך וממשיך וממשיך, והוא צוחק והוא חופשי כל כך.
אם חשוב לך איך לשחק בסצנה
או באיזה כיוון הסרט צריך ללכת.
אמרתי, "בוא נשנה את כל הסצנה".
הוא אמר, "טוב, בוא ננסה".
הוא ולאו הם משתפי פעולה מדהימים,
אבל מעולם לא הרגשתי שלא כוללים אותי.
אני זוכרת סצנה גדולה ששכתבנו בלילה שלפני.
לאו, מרטי ואני נכנסנו לחדר ו...
אמרתי, "אנחנו מצלמים מחר את הסצנה
שבה הדמות שלי באה ומבקשת גירושים ו...
זה מרגיש קצת... זה לא מרגיש מתאים עכשיו שהיא פשוט נכנסת,
מבקשת גירושים ונעלמת מהסרט."
הוצאנו את הספרים וכל זה. ו...
"טוב, מה אם זה יקרה?" עשינו את זה עד איזה 3:00 בבוקר.
מה שקרה בתסריט, במקור, אני חושבת,
נכנסתי, הנחתי מסמכי גירושים ואמרתי, "אני רוצה להתגרש".
וזה היה הסוף. ומה שבסוף היה
זה שאנחנו...
הו, אלוהים.
ג'ורדן ונעמי במיטה.
הם עושים סקס מוזר מאוד.
הו, מותק.
זה היה נהדר. הו, אלוהים.
הם גומרים והיא שונאת אותו.
זו הייתה הפעם האחרונה.
למה את מתכוונת, מותק?
אני מתכוונת שזו הפעם האחרונה שנעשה סקס. אני...
היא אומרת, "אני רוצה גירושים". והוא אומר, "מה?"
והם נכנסים לריב ענקי.
יש לך חדשות בשבילך. לא תיקחי את הילדים שלי...
כן, אני כן, ג'ורדן. - ...זונה אכזרית.
לכי להזדיין, כלבה מזוינת!
לא פחדנו לעשות דברים מסוימים בסרט הזה, כולל אלימות במשפחה.
וכולם אמרו, "אל תעשו את זה".
לא, נלך כל הדרך עם הבחור הזה.
זה מה שקורה. היא עומדת בדרכו והוא מכה אותה.
שלא תעזי לגעת בי!
מותק, את יוצאת לטיול עם אבא, בסדר?
הוא עכשיו במאניה מקוקאין. הוא רץ החוצה, הולך לקחת את הבת שלנו.
הוא לוקח אותה, אני רודפת אחריו.
תעוף...
אני דופקת על הדלת...
והוא מתניע את המכונית.
אני לוקחת מוט ברזל, מנפצת את החלון.
אוי לא.
אוי לא. הצילו! תביאי את התינוקת.
סקיילר!
אז, כן, קצת שונה
ממה שזה היה אמור להיות במקור.
וזה היה בלילה לפני.
זה פשוט... כן, זה היה מטורף.
היא בסדר?
הדרך שבה הוא הצליח לגלם את הדמויות האלה
ולהיות כן כל כך בקשר לצד האפל של המצב האנושי.
מרטי חושב שיש בכולנו חלקים כאלה.
ואני לא חושב שהוא שופט אותם.
והוא לא מפחד כשזה נוגע לחקירת הצד האפל הזה.
- האם "הזאב מוול סטריט" מאדיר פושעים? כן. -
- ילדותי, מיזוגיני -
- "הזאב מוול סטריט" הוא סרט על שמוק שמסופר על ידי שמוק -
זה אמור להיות פרובוקטיבי. אני מצטער, זה פשוט ככה.
כי אכפת לנו רק מלהתעשר.
כי זה מי שאנחנו. זה מי שאנחנו באמת יכולים להיות.
אנחנו חייבים לקבל שחלק מהטבע האנושי
הוא לקחת את מה שיש לאדם אחר במקום לחלוק.
שם המשחק הוא להעביר את הכסף מהכיס של הלקוח שלך לכיס שלך.
נכון. אבל אם אתה יכול להרוויח כסף בשביל הלקוחות באותו הזמן,
זה משתלם לכולם. נכון?
לא.
הבעיה היא הזוהר בזה שאתה יכול לעשות כל מה שאתה רוצה לעשות
כי אתה יודע איך לדפוק אנשים בשביל להרוויח כסף.
אבל הסרט לא עוסק בכסף. הוא לא עוסק בסקס.
וזה לא משנה מה האישה רוצה. מה שמשנה זה מה הגבר רוצה והכוח שלו.
מדובר בכוח. תמיד מדובר בכוח.
המחלוקת סביב "הזאב מוול סטריט" התרחשה
בתקופת המדיה החברתית.
התווכחו על הסרט דקה אחר דקה ברשת.
אבל עד שהסרט יצא...
- מארק האריס סופר ועיתונאי -
והוקרן, הרבה אנשים הלכו לראות אותו.
יש כזו חוסר צניעות בדרך שבה הם התייחסו לכסף
ומה שהם עשו לאנשים.
הסרט אמור להיות כזה. הוא אמור לשקף את הלך הרוח הזה.
רצינו ליצור... - לאו!
...ליצור דיוקן של... - לאו!
...התרבות שלנו היום.
- השוק של איי-איי-ג'י, ליהמן פוגע בשוק העולמי -
אבל "הזאב מוול סטריט" היה להיט ענק.
כן, נכון. כן.
איכשהו הבנו כמה הכול היה דפוק.
פשוט צפינו בזה קורה.
הרבה מהאנשים שהשמידו את הכלכלה שלנו, קיבלו בסופו של דבר בונוסים.
אל תוך הסטרטוספרה המזוינת!
זמן קצר אחרי שהסרט יצא, לאו ואני היינו צריכים לטוס לפריז.
ילדים צעירים הולכים לידו ועושים את התנועה של מקונוהיי.
היינו בהלם.
הסרט הזה הצליח כל כך בצרפת. הוא היה הסרט הכי מצליח של לאו בצרפת.
אז תחשבי על זה. גדול יותר מ"טיטניק"
וגדול יותר מ"התחלה", שהיו סרטים מסחריים ענקיים.
ועד היום, מבחינת הכנסות, זה הסרט הכי מצליח של מרטי.
"הזאב מוול סטריט" הוא משהו...
לאנשים מהדור שלי לא יהיה מושג מי הוא,
אבל אם תגיד, "הוא ביים את 'הזאב מוול סטריט'".
"אה, הוא במאי של 'הזאב מוול סטריט'."
משהו כזה. ואז זה נהיה קצת משוגע יותר.
קבלו בבקשה את מרטין סקורסזה.
תיהנה.
לרוב הוא לא אוהב לקבל תשומת לב.
הפסקנו לצאת לארוחות ערב כי אנשים היו ניגשים אלינו
באמצע הארוחה.
אבל הייתה פעם אחת שהוא יצא איתי
וחצינו את הרחוב וקנינו פיצה,
ומעולם לא שכחתי את זה, וזו הייתה נקודת השיא של חיי.
ואני תמיד אזכור שסתם ישבנו שם.
אכלנו פיצה. אף אחד לא הפריע לנו.
וצילמתי אותו עם הכובע הקטן שלו וזה היה נהדר.
אבל, כן, לא הייתה לו פרטיות,
אז אני חושבת שהוא היה בבית או במשרד או בעבודה.
הוא תמיד עושה משהו.
הוא אף פעם לא נח.
אפילו כשהוא אומר שהוא לא עושה כלום, זה לא נכון.
אנחנו צריכים לדבר אחר כך. - אני צריך שלוש דקות איתך רק כדי...
אז זו הטיוטה הראשונה של הסטוריבורדים, גולמית מאוד.
תעשה שינויים ואז נלטש את זה ונגיש אותם.
הוא מפיק כמות ענקית של דברים.
במאים שהוא מצא ואוהב ורוצה לעזור להם, חברים שלו.
יש לנו בין 20 ל-40 פרויקטים שמרטי מפיק,
שהוא המפיק הראשי שלהם.
זה מעניין.
ואז יש את "קרן הקולנוע".
מעולם לא היה רגע שמרטי לא תמך בקולנוע.
הוא תמיד חושב על איזה סרטים צריך לשחזר
וזו לא עבודה בשבילו. זה הטבע השני שלו.
מרטי הציל את הסרטים של פאוול ופרסבורגר מהכחדה.
הוא הקדיש את חייו לזה. הוא עדיין עושה את זה היום.
"קרן הקולנוע" לקחה חלק בכמעט 900 סרטים עד כה.
יש גם את "פרויקט הקולנוע הזר".
שזה דבר דומה רק בשביל סרטים שנוצרו במדינות ברחבי העולם
שאין להן גישה או יכולת
לשחזר, לשמר ודברים כאלה.
זה כמו לדמיין
ציורים אבודים שפשוט נעלמו, שאף אחד לא שמר.
אף אחד לא תלה אותם על הקיר. הם פשוט נעלמו לנצח.
ועבודת חייו, בנוסף ליצירת סרטים,
היא לגרום לדור הבא להבין באמת
איזו צורת אומנות חשובה היא הקולנוע.
אנחנו גם צריכים להיות בתיאום עם המשרד של ג'ורג' לוקאס.
יש לנו את "קרן הקולנוע".
יש סרט עלילתיים, יש סרטי תעודה.
אנחנו עובדים עכשיו על פרסומות. יש נסיעות.
ורופא השיניים ההוא.
אתה אוהב אותו. - אני יודע. אני מחבב אותו. הוא נחמד.
זה המקום היחיד שאני יכול לנוח בו.
תעשה לי טיפול שורש, בבקשה.
ברצינות, אתה לא יכול לעשות כלום. טיפול שורש, אתה יושב בכיסא והם...
טוב, הם מרדימים את זה והכול. זה מטרד. אבל...
במשך שעה וחצי זה...
זהו זה. הלכתי.
כשהתחלתי לעבוד עבור מרטי כעוזרת שלו,
היה לו מזג חם, כן? הוא נהיה מתוסכל ממש.
היית מתעצבן כל כך בזמן עבודה על סרט
שהיית מנפץ טלפונים. - זה די מספק.
מה אתה עושה? אתה פשוט מנפץ ושובר אותם?
לפני שנים, הייתי עושה את זה הרבה כי...
אבל זה היה מגוחך כי הייתי צריך להשתמש בטלפון.
בכנות.
לפעמים זה לא היה מקום שמח,
בייחוד בבקרים, כשהמכונית לא הגיעה והוא איחר ו...
זה היה... זה היה יכול להיות מתוח מאוד.
אבל האבולוציה
קרתה כשעבדנו על "לחיות בעולם חומרי".
אנשים תמיד אומרים שאני חבר "הביטלס" שהשתנה הכי הרבה.
אבל אני חושב שאלו החיים.
הנקודה היא...
אלא אם אתה מודע לאלוהים, אז אתה חייב להשתנות, כי...
למדתי על מדיטציה כשעשינו את הסרט על ג'ורג' האריסון.
לסגת ולהשתיק את הכעס.
להשתיק אותו. הכעס עדיין יהיה שם,
אבל להשתיק את הצעקות בראש.
לומר, "טוב. נעשה את זה."
וכמובן, דרך אהבה, זה המפתח.
תראו את האפרוח הקטן הזה. - זו בהחלט שממית.
קאתי ופרנצ'סקה ואני,
לכולנו היה אבא שונה.
פשוט מבחינת המקום שהוא היה בו בחייו.
כשאני הייתי קטנה, היה לו זקן.
הזקן הגדול והמפחיד, והמבט האינטנ...
והוא היה מגלגל את הגבות שלו, בצורה עצבנית של "הנה אני".
ועדיין יש לו את זה. כעס מזין את העבודה.
אבל עכשיו יש יותר...
- סרפינה, נכדה -
הוא נוכח יותר.
תעיפי את הלבבות האלה מהראש שלי.
אז אני רק...
כן. - הנה. אתה בסדר.
הוא מנסה, בזמן ארוחות ערב משפחתיות,
הוא מנסה להיות נוכח יותר
וארוחות ערב משפחתיות חשובות לנו מאוד.
אימא! אנחנו צריכים להחביא אותך, מהר.
לא, אל תחביאי אותה, תני לה את זה. - תיכנסי לארון.
ואז היינו הולכים לסלון.
כמה שעות לאחר מכן,
אולי היינו צופים בסרט או פשוט מדברים ומבלים ביחד.
כן.
היית רוצה להיות ערפד?
נראה שגורלי נחרץ להיות כזה.
שמעת את זה?
אח!
הכעס יכול לכלות אותך, וזה קרה במשך השנים. זה קרה.
זה קרה. זה נס שיצאתי מזה. אתה לא יכול לחיות עם עצמך.
אז העניין הוא שאתה חייב לחיות עם עצמך אם אתה רוצה לחיות.
הוא נהיה הרבה יותר רגוע... ככל שהוא התבגר.
אבל...
הוא דואג לי מאוד,
ואני חושבת שהוא נוטה להיות דאגן
בגלל אימא שלי.
אני הולך למיטה. לילה טוב, מותק.
לא הרבה אנשים יודעים שאימא שלי חולה.
היא חלתה במחלת הפרקינסון כשהיא הייתה בת 30, אני חושבת.
אז היא חלתה במחלת הפרקינסון מוקדם.
זה היה לפני שהיא הכירה את אבי.
היית מסתובבת במשרד ההוא, נכון?
ואז בשלב מסוים את, אני חושב, אמרת לי ששלחת... סוג של...
לא אומר מכתב מעריצים...
אבל, בחייך. ברור שזה מה שזה היה.
אתה...
רדפת אחריי ברחבי המשרד שלך.
לא רדפתי אחרייך, לעזאזל. לא. זה נכון.
את עמדת בדרך שלי.
אני ניסיתי לעשות סרט.
אנחנו עושים פה סרטים.
אנשים רואים...
הם מסתכלים עליו והם רואים את הסרטים שלו
והם רואים פרסים וכל זה, אבל...
אימא שלי היא חלק גדול מחייו.
עוד אחד.
כשהייתי צעירה יותר, זה לא היה חמור כל כך.
וככל שהתבגרתי, זה החמיר ממש,
והיא לא ממש יכולה הייתה ללכת.
היו רגעים שהוא היה על הסט ו...
היא הייתה נופלת והוא היה צריך לעצור את הצילומים וללכת לבית החולים.
- "לאדמונית הגדולה שלי" בבימוי פרנצ'סקה סקורסזה -
הוא נהיה חסר תקווה כל כך.
הם קרובים כל כך.
מה את צריכה?
רציתי את ה...
מה?
ה... ה...
לוח השנה?
הקטלוג.
אה, הקטלוג. - כן.
אבל... הוא בחדר הזה?
המחלה הארורה הזו היא קשה כל כך.
אבל הוא לא מתנהג כאילו זה קשה.
נראה שהוא לוקח את זה בקלות.
אני חושב שיהיה הוגן לומר
שאם מרטי לא היה עובר את כל זה בזמנו,
הוא לא היה יכול להיות נוכח בדרך הזו ובצורה מלאה כל כך.
והוא למד... שאומן יכול להיות אנוכי לגבי האומנות שלו,
אבל שהוא לא חייב בהכרח להיות אנוכי בחייו.
אחרי "הפיתוי האחרון של ישו", הייתי צריך להעמיק יותר.
קראתי את "שתיקה" בספטמבר 1989, ואמרתי, "אני חייב לעשות את זה".
- "שתיקה" שוסאקו אנדו -
הספר מטיל ספק בכל הרעיון של מה המהות של החשיבה...
המהפכנית של הנצרות.
זה סיפור אמיתי על המאה ה-17 בדרום יפן.
היכן שהיה קונפליקט גדול בין מיסיונרים קתולים
לממשלה היפנית.
מה שהוביל לאולי 35,000 קדושים מעונים, אנשים שנהרגו, בסופו של דבר.
מה שקורה עם רודריגז, שהוא מיסיונר, זה משהו אחר.
- אנדרו גארפילד רודריגז -
והתעניינתי בדרך
שבה חלק מהמיסיונרים העיקריים שנסעו לשם בהתחלה המירו את דתם.
כלומר שהם ויתרו על דתם.
אם לא תמיר את דתך, האסירים ייתלו מעל לבור
עד שתעשה זאת.
חייהם ידממו מהם, טיפה אחר טיפה.
"שתיקה", יותר מכל סרט אחר,
מתחבט עם השאלה של...
- ארי אסטר במאי -
מה המשמעות האמיתית של להיות נוצרי.
כל עוד לא תמיר את דתך, לא ניתן יהיה להציל אותם.
הדמות הראשית שלנו, שהיא יהירה מאוד,
הוא מתעקש שהוא לעולם לא ימיר את דתו.
אבל הוא עשה את זה כדי להציל אנשים אחרים.
הפעולה היחידה שהדמות עושה בסרט כולו ברוחו של ישו
היא להמיר את דתו.
אני חושב שהוא מבין את העומק של מה שישו מבקש.
מבקש ממנו לעשות... להיות מי שהוא הולך להיות.
הנה סיפור שבו הבחור, עד סוף הסיפור,
מתכחש לנצרות שהוא מטיף לה.
ובכך, הוא מוצא את הנצרות האמיתית.
אז מה זה?
זה גם אובדן הגאווה שלו, לא?
כל המטרה היא בסופו של דבר ענווה.
ללמוד ענווה. - כן.
זה היופי של הסיפור הזה.
דבר אחד שלדעתי באמת ראוי לציון בסרט הוא האפילוג.
הסרט מסתיים כמו סיפור אהבה
בין הכומר לקיצ'יג'ירו, שהוא חדל אישים.
הוא עושה דברים נוראיים. הוא בוגד, כן? ואנוכי.
הבחור הזה עושה את אותו הדבר שוב ושוב.
הוא ממשיך לרצות להיות נוצרי
ואז הוא מלשין על כולם, כולל על הכומר.
וזו דמות כמו ג'וני בוי, נכון?
כן. זה גם יהודה איש קריות, ג'וני בוי.
קיצ'יג'ירו, ג'וני בוי.
הוא החוטא. - כן.
אני מצטער שאני חלש כל כך.
אני חושב שמרטי מזדהה עם קיצ'יג'ירו
יותר מעם שאר הדמויות בסרט.
עזור לי, אבי. קח ממני את החטא.
ישו אמר,
"למה שאסתובב עם הכוהנים הגדולים וכל אלה? הם כולם בסדר.
אלה שבאמת זקוקים לעזרה הם החוטאים."
- "רחובות זועמים" / 1973 -
רואים את זה ב"רחובות זועמים" וב"השור הזועם".
- "השור הזועם" / 1980 -
רואים את זה ב"החבר'ה הטובים".
ואני חושב שזה מגיע לשיא ב"שתיקה"
של להביע סימפתיה כזו לאדם שפל כל כך.
קיצ'יג'ירו, הוא זה שמלמד.
כי בסוף...
זה כמעט כאילו ישו עובד דרכו
כדי ללמד את רודריגז מה זו אהבה וסליחה וחמלה.
אתה עדיין מגדיר את עצמך כנוצרי?
כן, אני חושב שכן.
אני באמת מאמין בכך.
הייתי צריך לדחות את זה, למצוא את זה, לדחות את זה שוב, לנסות למצוא את זה
ואז בסוף למצוא בזה סוג של נחמה.
אני חושב שלכולנו יש ספק, פחד...
אבל עד שתבין את האמונה שלך, כבר תמות.
אז באמת, זה...
זה להסתובב בחדר ולגעת ולנסות למצוא... בחושך.
הדבר היחיד הוא להמשיך להתקדם.
- "האירי" / 2019 -
הסרטים שלו מרגישים רדופים יותר ויותר לדעתי.
בייחוד "האירי".
לא עבדתי עם דה נירו מאז "קזינו" ועד "האירי", עבר הרבה זמן.
אבל "קזינו" היה הסרט האחרון בסגנון הזה, כי "האירי" שונה.
אפילו אם הסביבה דומה.
לעזאזל. שיט.
זה משהו שונה.
מרטי מחפש חומרים שמאפשרים לו להביא את כל כולו אליהם,
ואפשר לראות את זה ב"האירי"
כזר שפורש ועומד למות.
החלק הכי זכור הוא כשבוב רואה את הילדים שלו נוטשים אותו.
- סגור גש לפקיד הבא בבקשה -
פגי. אני רק רוצה לדבר. פג...
המחיר שאתה משלם על החיים השחצניים והטיפשיים
שהוא חשב שהוא חי.
ושם אתה רואה את המחיר.
בוב דה נירו לבדו, לבד בבית אבות.
- תלמה סקונמייקר עורכת קולנוע, "האירי" -
הוא אפילו לא יודע מתי חג המולד. הוא לבד.
והא שילם על זה.
כי לעולם חסדו. - כי לעולם חסדו.
טוב, פרנק. אחזור לבקר אותך. בסדר?
בקרוב מאוד, כנראה אחרי חג המולד.
אה. טוב. - פרנק, תבורך.
גם אתה. תודה.
זה חג המולד?
כמעט.
אני לא הולך לשום מקום.
כשבוב נתן לי את הספר לראשונה, הוא נשבר ובכה.
אנשים מזדקנים. בזה הספר עוסק.
אמרתי...
שכל זה, כל מה שהם עברו,
בסופו של דבר כולנו צריכים להתמודד עם אותו הדבר.
אנחנו צריכים להתמודד עם ההכחדה שלנו.
"האירי" עבד עליי
בנושא מקביל כל הזמן.
אתה רואה את האנשים המדהימים האלה
אחרי כל השנים האלה, עובדים ביחד.
הדברים שעשינו ביחד, אני אסיר תודה שבמקרה...
כשחושבים על זה,
היינו שני ילדים שהיו בערך מודעים זה לזה במרכז העיר.
ופתאום כל הדבר הזה קרה.
זה די מדהים.
אני חושב שלמרטי יש מחויבות אמיתית למה שהוא עושה.
זה לא עומד להשתנות. שיבורך.
יש הרבה במאים גדולים
אבל אני חושב שהוא יעשה את זה בחינם.
אני חושב שהוא היה במאי לא משנה מה.
הקולנוע כילה אותו בגיל צעיר כל כך וזה מעולם לא עזב אותו.
- "רוצחי פרח הירח" קדם-הפקה -
אתה מרגיש שעכשיו לכל סרט יש...
אתה לא יכול להקדיש את כולך לכל סרט
באותה הצורה או שכנראה...
טוב, זה מה שהרופא שלי אמר לי. - ...תמות.
ד"ר קליין, כן. הוא אמר לי את זה לפני 20 שנה.
הוא אמר, "מרטי, אתה לא יכול לעשות את זה כל פעם. אתה לא תשרוד את זה."
נזיז את זה לפי הרחפן. את כל היחידה.
- על סט "רוצחי פרח הירח" -
היה לי קשה מאוד לא לביים
או ליצור סרט במשך תקופות זמן ארוכות.
שלוש, אז... שתיים, אחת, ואז שתיים, יש לנו הכול.
כן. לא, זה היה נהדר.
לאן אנחנו הולכים? מאותו המקום?
אתה רוצה להמשיך מ"ארנסט ברקהארט..."?
בטח. כן. טוב.
מה קורה?
אתה מוכן? - המצלמות מוכנות.
טוב ואקשן!
תרגום כתוביות: יעל אביבי