Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Zas je tady další ráno
a noc za sebou máš.
Jako úder, co nečekáš.
A do rvačky se dáš.
A tak jdeš a nechceš to vzdát.
A tak jdeš a neumíš řvát.
A tak jdeš, tak jdeš
zpívat tu píseň, co znáš.
Zpíváš ji dál, zpíváš ji zas.
Zpíváš ji a nezradí tě hlas.
Je to tu zas, zas a znova.
Popový fenomén letošního léta, Daniel Novak a jeho hit "Time“,
dobývá hitparády.
Sjelo se na 12 tisíc mladých lidí, aby viděli Daniela Novaka naživo.
Nová senzace, některé děti jsou na pokraji nervového zhroucení.
Už den před koncertem čekají před hotelem desítky fanoušků.
A běžíš, pod tíhou se hneš.
A běžíš, než narazíš do zdi zas.
Dnes v naší ranní show, zpěvák jednoho hitu Daniel Novak.
Zkoušíš to dál, až si zlomíš vaz.
Pane Novaku, neštve vás, že jste slavný jen díky jedné písničce?
A vás neštve ptát se furt dokola na to samý? Jsem číslo jedna.
Udělejte bordel pro naši hvězdu tady na pivním nebi na Mallorce!
Neslyším vás! Ještě!
JSEM CELEBRITA DOSTAŇTE MĚ ODSUD!
Daniel (49, nezadaný) Měl kdysi hit
Hlasujte pro Daniela
A tak jdeš a neumíš řvát.
A tak jdeš, tak jdeš, tak jdeš...
SLEVOVÁ AKCE!
SLEVA 70 % SLEVOVÝ KÓD "BANG“
Zpíváš ji dál, zpíváš ji zas.
Zpíváš ji a nezradí tě hlas.
Je to tu zas, zas a znova.
Díky.
A nezapomeňte, dneska je 70 procent sleva.
CHCI PRYČ RADIKÁLNĚ ZLEVNĚNO
Podívejte se na mě. A úsměv, prosím.
Díky.
Zas je tady další ráno
a noc za sebou máš.
Jako úder, co nečekáš,
a do rvačky se dáš.
A tak jdeš a nechceš to vzdát.
A tak jdeš a neumíš řvát.
A tak jdeš, tak jdeš
zpívat tu píseň, co znáš.
Zpíváš ji dál, zpíváš ji zas.
Zpíváš ji a nezradí tě hlas.
Je to tu zas, zas a znova.
Zase přistihneš se, jak sníš,
jsou to samý nesmysly.
Tak si hledáš svůj vlastní cíl,
narazíš do další zdi.
A běžíš, ale neutečeš.
A běžíš, pod tíhou se hneš.
A běžíš a běžíš,
než narazíš do zdi zas.
Zkoušíš to dál, zkoušíš to zas.
Zkoušíš to, až si zlomíš vaz.
HVĚZDA BEZ HITU
V pořádku?
Ano. Můžete to zopakovat?
Název zní "Plán štěstí“. Pokus o důkaz na základě
kortizolových markerů ve slinách u lehce až středně depresivních osob.
Tak jsem se nepřeslechla, fakt je to taková nuda.
- Asi nerozumím. - Můžete to líp prodat?
Co je tahák?
Příběh s emocemi. Proč by se měli sponzoři pro vaši studii nadchnout?
Tahák je ta věc samotná.
Jde o to, abychom pomocí vědeckých poznatků učinili lidi duševně zdravější,
odolnější, šťastnější.
Šťastnější lidé se prokazatelně chovají ohleduplněji.
A ohleduplní lidé by v dnešním těžce narušeném světě nebyli na škodu.
Kdybychom byli šťastnější, možná lidstvo nebylo tak moc v háji.
A co když to nikoho nenadchne?
Nehledám sponzory. Chci získat veřejné dotace.
Smím vás přerušit?
Rozhlédněte se. Vidíte tu snad někde veřejné dotace?
Když dojde v kopírce toner, škemrám u soukromého holdingu.
Máme jiné problémy. Chybí nám personál,
řešíme byrokracii i rakovinu. Co nemáme, jsou veřejné dotace.
- Lidské štěstí jde stranou. - Paní Waldstettová.
Štěstí pojišťovna nehradí.
Poskytujeme vám prostory, které musím každý rok u holdingu tvrdě obhajovat.
Budu moc ráda, když se vám povede nějaký hit.
Nějaký hit.
Potřebuju hit, senzaci. Emoce, příběh, pro sponzory.
- Přijdu si jak v reklamce. - Ahoj, Lissi.
- Ahoj. - Už to dole svítí?
- Díky, to je milý. Zavoláme údržbáře. - Hodně štěstí.
- I když toho tam máte asi dost. - Fakt vtipný.
Jako bych se už tak neprodávala dost. Červenej diplom,
a nakonec vyměňuju lidem mísy, abych zaplatila nájem.
- Hej. - Promiň, nic proti tobě. Díky za místo.
Můžeš?
Díky, Larsi.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
- Už jste to slyšely? - Co?
- Na pokoji 305 máme celebritu. - Fakt?
Je vzhůru.
- Znáš ho? - Ne.
Zas, zas a znova.
- No jo. - Bože.
- Dost sešel, ne? - Rocker.
- Žij naplno, zemři mladej. - Má tak 20 let zpoždění.
Dobrý den.
Tak co?
Jak vám je?
Kdo jste?
Hazel Graminská, ošetřující lékařka. To je doktorka Grömel-Waldstettová.
Moje... Naše vědecká spolupracovnice.
Dobrý den.
Co...
Co mám s hlavou?
Spadl jste přes zábradlí svého balkonu. Máte otřes mozku a přetržené vazy.
- Jinak nic? - Ne.
Ještě jste si prostřelil tvář. Čistý průstřel, dva stehy a hotovo.
Co se to stalo?
Máte noviny?
Momentálně tu asi žádné nemám, ale můžeme se po nějakých podívat.
- Teď nám ale řeknete něco o sobě. - Dobře.
- Ano? - Kdy můžu odejít?
- Víte, kde jste, pane Novaku? - Kde?
- Na akutním příjmu. - To akutní už mám za sebou.
Jste na psychiatrickém oddělení Mnichovské univerzitní nemocnice.
Počkat. Cože?
Je uzavřené.
- Ergoterapie? - Nic. Nespolupracuje.
Žádné pokusy o rozhovor, žádné umění, pohybovka...
- Co jsme mu ještě nabídli? - Už nám nic nezbylo.
- Neřekne ani slovo? - Naposledy promluvil tak před pěti dny.
A co řekl?
"Můj život, moje věc.“
Takhle ho soudkyně nepustí. No fajn, tak to taky nevím.
Pokračujte, časem se chytí. Další.
- Promiňte? - Ano, prosím.
Můžu to s ním zkusit?
Kdyby na vás byl ten granulovaný čaj moc suchý.
- Takhle se seznamujete? - Vtípek.
Chtěla jsem rozvinout mezilidský kobereček a nenápadně se dostat k věci.
Vtip o čaji?
Jaké jsou recenze na váš odchod?
- Pardon. - Ne.
- Ten byl fajn. - Takže?
Vůbec nic.
Nic.
Ani poznámka pod čarou.
Mám vedle takovou pokusnou skupinu.
A můžete se k nám přidat.
Tak příjemný to bylo. A vy mě jen chcete nutit mluvit.
Popravdě jsem radši, když lidi nemluví. Jsem vědkyně, ne terapeutka.
Ale myslela jsem, že byste třeba chtěl jít ven.
Ta skupina je v budově naproti. Mohl byste do zahrady.
Jo, hloupý nápad. Musím odnést vlastně vzorky moči.
Trochu chladnou.
- Chtěl bych si zapálit. - To nepůjde.
Máte strach, že vyskočím a uteču vám?
To by bylo zajímavé, s těmi vazy budete jako vítr.
Neřekla jste mi, co v tý skupině děláte.
Zpíváme.
Testujeme, jestli zpěv dělá lidi šťastnější.
Na stromě byla kukačka.
Simsalabim.
Kukačka na stromě seděla.
Tu přišel mladý myslivec.
Simsalabim.
Tu přišel mladý myslivec,
kukačku sestřelil.
Simsalabim.
Kukačku sestřelil.
Hovor je přidržen. Vyčkejte, prosím.
- Hovor je přidržen. - Haló?
- Haló, jste tam ještě? - Jo.
- Máte pravdu, žádná zpráva tam nebyla. - To je přece divný.
Taky myslím.
- Možná to prostě jen zapadlo. - A s kým to vlastně mluvím?
Už jsem to říkal. Zdroj z jeho blízkého osobního okruhu.
- Hele, Danieli, jsi to ty? - Haló?
Mám tvoje číslo uložené ještě od mých časů v "Bildu“.
Haló?
- Ještě jedna věc. - Ještě krok a píchnu si vidličku do oka.
Mám pro vás nabídku.
Pomozte mi tady a já pomůžu vám odsud.
To těžko, nejste ani doktorka.
Když někdo potvrdí, že se otevíráte a projevujete snahu spolupracovat,
uznají, že se zlepšujete, a po adekvátní době
vás propustí.
Někdo se za vás musí přimluvit.
- Po adekvátní době? - To neovlivním.
- Bude taky záležet na vašem zapojení. - Jo tak.
Ale bude to rychlejší. Mnohem rychlejší.
Takže žádná terapie?
Můžu být upřímná?
- Jo. - Jste mi úplně fuk.
Chci jen, aby to vyšlo. Potřebuju tvář.
Pomůžete mně, já vám. Co uděláte pak, je vaše věc.
Teda. Vy se nezdáte.
- Vůbec netušíte. - Tohle vám jde.
Víc než vtipy.
- Můžu s vámi počítat? - Ne.
Běžte.
Dobrá.
- Danieli? Haló? - Haló?
Ahoj. Trochu jsem zapátrala.
To je hrozné. Celá redakce tě pozdravuje. Už je ti líp?
- Jasně. Hlavně mám lidi, co mě podrží. - Tak paráda.
Mám pro nás oba dobrou zprávu.
Něco vypadlo, příští týden mám prostor pro velký nedělní rozhovor.
- Co? - A teď to přijde.
Dvě stránky o tvém životě.
Upřímný rozhovor o tvých vzestupech a pádech.
- Žádný bulvár, fakt kultura. - Fakt?
Ale hlavní je, jak se cítíš. Může to na tebe být moc brzo.
- Kdepak. - A kde teď jsi?
- Jsem doma. - Můžeme se setkat tam, ne?
- Jo. - Fajn.
- Kdykoliv. - Domluvím fotografa a ozvu se, jo?
Super. Tak zatím.
- Co ten Daniel Novak? Jak se mu daří? - Určitě pryč nemůže.
Ještě to není bezpečné.
- Potřebuje nejmíň šest týdnů. - Fakt?
Říkala jsi, že spolupracuje a je z toho nadšený.
- Soudkyně ho odsud pouští. - Co?
Může se aspoň posunout, nejsme žádné vězení.
Dobrá práce. Radujte se!
Lissi, Lissi...
Tak, další.
Ten složitý pán na trojce. Co s ním?
Kurva!
Kurva, kurva!
Do prdele!
Kapesník?
- Co tady děláte? - Můžete tu sedačku trochu...
- Koleno. - Co tu děláte?
Moje koleno.
Okno bylo otevřený. Podle toho fleku ne poprvé.
- Ptám se, jak se vám podařilo utéct. - Děkuju moc.
To jste asi měla na mysli tím "my si pomáháme“.
Co že jsem měla? Nesmí vás vidět. Nemáte tu co dělat.
- Co děláte? - Co asi? Odvezu vás zpátky.
- To bych si být vámi dobře rozmyslel. - Proč?
- Kdo mi položil ten klíč na polštář? - Já...
Riskujete.
- Vydíráte mě? - Ne. Máme dohodu.
Vy pomůžete mně a já vám.
Prostě zpátky nepůjdu.
Nebudu týdny čekat, až mě ta soudkyně pustí.
To není vtipný. Vím, že bych se ven nedostal nikdy.
Myslíte, že mě hledají?
- Je to možné. - Kryjte mě.
Dobrá.
Hej! Co to má být?
Hej!
Jen to ověřte a hotovo.
Jestli mě prásknete, jsme v tom spolu a přijdete o koncesi!
- Mám doktorát, nejsem řemeslník! - To je fuk.
PROPOUŠTĚCÍ ZPRÁVA NOVAK DANIEL
PODPIS OŠETŘUJÍCÍHO LÉKAŘE
SLOŽKA PACIENTA NOVAK DANIEL, *24.10.1976
- No? - Jo, všichni vás hledají.
Vyslali pátrací četu?
Se vší úctou k vaší slavné kariéře, maximálně se u vás staví hlídka.
Nejste žádný vrah.
Fajn. Jestli půjdu ke dnu, stáhnu vás s sebou.
- To si umím představit. - Mám vás v hrsti.
- Vy lišáku. Jak se mi to stalo? - Tak, přeju hezký večer.
- Můžete mě hodit do města. - Co vaše část dohody?
Fajn, já vám teda pomůžu.
Na klinice, z které jste uprchl?
- No... - Ano.
- Do toho, jejich e-mailový adresy. - A kam se všichni vejdou?
Mám místo, kde... Co znamená všichni?
Jo.
- Jak že se jmenujete? - Magdalena Hübnerová.
Konstantin Meininger.
- To jich minule bylo tolik? - Dobrý den. Sandra.
Jste tahák. Rozkřiklo se to.
- Jémine. - Doktorko Waldstettová.
Moc mě těší.
- Mě taky. - Hrozně rád zpívám.
Pojď, Helmute. Ty muffiny položím dozadu.
Pojď.
Sedneme si tady.
- Pojď si sednout sem. - Jo.
Ne, tohle nejde, Elaho. Kde máš otce?
Brácha tu sedí na baru.
- Jak víš, že jsme tady? - Vypadáš úplně jinak.
- Hádám, že líp. - Ne.
Super.
- Jaký je bejt slavnej? - Se slávou je konec.
- Má to pro i proti. - Jaký?
- Pro nebo proti? - Elaho, nemůžeš tady být.
Mazej dovnitř. Bav se.
To nejde. Je pacientka denního stacionáře. Trpí vážnou depresí.
- No super, uděláme ji šťastnější. - Tohle není hra. Musím být profesionální.
Jde vám o ty lidi, nebo jen o vzorky?
Tady se hraje o mnohem víc.
- Ta holka ovlivní výsledky. - Tak její hodnoty vynechte.
Můžeme začít?
Mám ještě svý plány.
Všem jsem okopírovala písničku číslo 310.
- Díky. - Je to "Kolovrátkář“.
- Někteří ji asi už znáte. - Jasně. Takže.
Tohle jsem já. Takhle vypadám.
Koukejte. Kuk, kuk. Zbytek si vygooglujte.
Tak, kdo začne?
- Vy? - Ano?
- Helmut. - Helmute.
- Ano. - Tón.
Fajn. Zpívat je jedna věc,
ale zpívat společně je víc naslouchání než zpívání.
Pojďte sem, pojďte doprostřed.
Šup do kruhu. Pojďte.
Ruce na ramena souseda a hlavy k sobě.
- Já se jen dívám. - Pojďte. Bezva.
A kdo chce, může zpívat s Helmutem tón, ano?
A vy...
Tak.
- Zdravím. - Jo.
- Stefan. - Tón.
Zavřete oči.
Dobře.
Jo. Skvěle. Tak.
Zahrajeme si takovou hru. Kdo bude chtít, může změnit tón.
Ale má to háček, měnit ho může jen jeden.
Ne dva lidi ve stejný moment.
A jak to poznáme, když se nedíváme?
- Nemusíte chodit se mnou. - Tady...
Tady bydlím, jo.
- Čekala jste boháče? - Myslela jsem, že takový hit vás zajistí.
Práva jsem prodal. Musel jsem.
Je bezva slyšet ten song. Nenávidím ho a někdo na něm vydělává.
Rozumím.
Do bytu trefím sám.
Tak zítra na zkoušce.
Když se toho dožiju.
To měl být vtip?
Neuděláte to, že ne?
Co myslíte?
Kurva.
Byl to jen vtip.
To mi nepomůže. Jasně, že to teď říkáte.
- Malej vtípek. A teď už chci jít domů. - Ani omylem.
Porušení předpisů, fajn. Zvládnu i napomáhání k útěku.
Ale jestli se zabijete, jsem v hajzlu.
Tady žijete s těma svýma dvaceti kočkama?
Moc vtipné. Na nic nesahejte. Bože.
- Co to má být? - Ulrike Meinhofová má dceru?
- Jste nesnesitelný. - Víte, co je nesnesitelný?
Tahle matrace.
Kdybyste byla od čtyř vzhůru, taky byste si chtěla číst.
- Od čtyř se mi hrabete ve věcech? - Doufal jsem, že nudou usnu.
Ale nakonec sranda.
Můžeme se vyměnit.
Měla byste dávat pozor, už jsem se mohl aspoň třikrát zabít.
- To byl vtip. - Měl byste s nimi přestat.
Tohle je nepříjemný.
Souhlasím.
Mohl byste zapnout větrák?
- Zůstanete tady. - Prosím?
Musím pracovat a zamést stopy. Jdete se mnou?
Fakt si musíme promluvit. Nehodlám nic takovýho udělat.
- A chci jít hned domů. - Zůstanete tady.
Jdu ven.
Co když vylezu okýnkem?
- Fakt má ten šunt alarm? - Reaguje to na pohyb.
Udělejte si pohodlí.
Co to je?
Propouštěcí zpráva.
Děláš si legraci?
Málem jsem si naběhla.
- Kde je? - Propuštěn.
- Tebou? - Přišlo mi to tak osobnější.
Aha.
- A co studie? - Jde to.
Máme velkou místnost a je o to zájem.
Chodí tam dál dobrovolně a pochopil, že mu to dělá dobře.
- Taky jsme se trochu sblížili. - Sblížili?
Ty?
Jedu v tom s tebou. Paděláš můj podpis.
Co přijde dál?
Jo, přesně tak. Co?
Dřív bylo všechno úplně jinak. Byl jsem...
- Byl jsem... - Šéf představenstva.
- Ano. Ve firmě Dera... - Deratherm.
Therm, přesně tak. Farmaceutický průmysl.
- Žili jsme po celém světě. - Vancouver, Bangkok, Buenos Aires.
Že jo?
Respektive pracovali.
A když jsem šel do penze, Ellen se chtěla vrátit domů.
Za vnoučaty.
Ano.
Ne, to se neví. Vědí jen, že jsem si vzal volno.
Vyhoření.
Zní to líp.
Je to tak, ne? Vyhoření zní jako práce.
Deprese...
To jste za lůzra.
Jo, pardon, nemohla jsem je nechat doma. Byl tam můj ex.
A když ho moje máma vidí, začne na něj řvát,
děti se přidají a pak řve on a pak...
Pardon, na co jste se ptala?
Jo.
Asi jsem smutná, jo.
Ale možná to je jen jediná možnost, jak mít aspoň chvilku pro sebe.
Já myslím...
Narodila se jí dcera, ale neviděl jsem ji.
Jen si to představte. Moje vlastní vnučka.
Děda Uwe.
No,
takhle člověk prostě přežívá.
Myslím, že nemám lidi moc v lásce.
Ale osamělý jsem.
Nůžkami. Trochu, ne hluboko, ale uprostřed vyučování.
Proč to někdo udělá?
Proč?
Musíš něco říct.
Do té doby si asi nikdo ve třídě nevšiml, že tam je.
Všichni jen civí do mobilů. Ničí je to.
To, na co celé dny koukají. To je musí zlomit.
No, co se dá dělat. Chodíme s ní na terapie.
Nesmí na internet, jinak jí mobil sebereme. Není to lehké.
Má silnou vůli.
Po matce.
Já si vždycky myslel, že lidi nemají důvod být smutní.
Jenže
lidi vždycky nějaký důvod mají.
Když má člověk moc času,
je smutný.
Zvažovali zavedení hrubého národního štěstí.
Ale ta banda pitomců nahoře je zahlcená...
- Děkuju. - Nejsou pro nikoho vzorem.
- S kolegou jsme mluvili o... - Už se to nenahrává.
Aha.
Dobře.
Tak, jste na řadě.
S čím?
S rozhovorem.
O mě tu přece nejde.
- Ostatní to nemůžou vědět. - Jo, ale nikdo tu není.
To divadýlko si můžeme ušetřit.
Mohla by pro vás být úleva, kdybyste o svém životě něco řekl.
Mimochodem,
potřebuju být pár hodin
bez dozoru.
- Proč? - Mám schůzku.
Rande?
- Jak myslíte. - No ne, tak to je fajn.
- Dobře. - Přiveďte ji sem.
- Co? - Můžete si najít klidné místečko.
Nebudu vás rušit.
Je dobře, když se všichni máme na co těšit.
To výrazně zlepšuje prognózu.
Začneme?
Všichni sem!
- A co mám dělat? - Oblíbenou píseň?
Jo.
- Takže cokoliv? - Pokud pro vás má význam.
- Budeme zpívat? Přede všema? - Aspoň to zkusíme.
Kdo půjde první?
- Ne. - Bezva.
Co to tam máš? Ukaž.
- Děláš si srandu? - Tu mám nejradši.
- Děje se něco? - Ne.
Je to tu zas, zas a znova.
Zpíváš ji dál, zpíváš ji zas.
Zpíváš ji a nezradí tě hlas.
Je to tu zas, zas...
Dobrá. Jestli ještě někdo začne zpívat tuhle písničku,
tak s touhle akcí končím.
Jasný?
Tak, kdo začne?
Ty.
Já? Sami.
Sami. Co tam máš?
- "Get Lucky“. - A zazpíváš to?
- Jsme vzhůru, než vyjde slunce. - Víc nahlas.
- Jsme vzhůru... - Máš to v mobilu?
Jo.
Jo, jasně.
Můžu? Helmute?
- Ano? - Zkusíš to s námi?
Kdo tohle zvládne?
Já asi jo.
Půjde to? Dobře.
A kdo zpívá výš?
Fajn.
Teda.
Dobře.
Super.
Tak jo, která žena zpívá níž?
Ty budeš zpívat o tercii nad tím.
No pojď, přidej se.
Došli jsme příliš daleko,
abychom se vzdali toho, kým jsme.
A tak zvedneme lať
a číše ke hvězdám.
Jako z mýtu o Fénixovi.
Vše se začátky končí.
To, co se světem točí,
ta síla našich nocí.
Došli jsme příliš daleko,
abychom se vzdali toho, kým jsme.
A tak zvedneme lať
a číše ke hvězdám.
Jsme vzhůru, než vyjde den.
Jsme vzhůru, vzít si to chcem.
Jsme vzhůru, bavit se jen.
Jsme vzhůru, chcem mít štěstí.
Jsme vzhůru, než vyjde den.
Jsme vzhůru, vzít si to chcem.
Jsme vzhůru, bavit se jen.
Jsme vzhůru, chcem štěstí mít.
- Spíš bysme měli zpívat koledy, ne? - Rozhodně.
- Čau. - Čau.
Čau.
- Nemáte někdo cigaretu? - On.
Díky.
- A ještě oheň? - Kouřit už zvládneš sám, ne?
Díky. Čau.
Čau, dobře dojdi.
ZVEŘEJNIT elahaXclusiv_01: Kdo ho zná?
Dej to sem.
Hlasová schránka Niny Dietrichové. Zprávu zanechte po zaznění tónu.
Čau, Nino, tady Daniel. U mě doma to možná bude složitější,
ale mám skvělý místo, kde se můžeme zítra sejít.
Je to jedna hospoda.
Co to má být?
- Už nechci spát na zemi. - Prosím?
Nateče mi lymfa do očí a oteču. Zítra je důležitý den.
- Co je zítra? - Mý rande.
- Vaše rande? - Musím vypadat k světu.
- Vyspěte se vsedě. Vypadněte. - Spěte si vsedě na tý matraci vy.
Zítra mám nejdůležitější den za posledních pár let.
Musím být odpočatý.
Okamžitě opusťte moji postel. Je to moje intimní zóna.
- Zavřete za sebou. - Tohle je můj byt.
Já rozhoduju. Nebudu spát na zemi jako pes!
Už tu ležím.
Mám osmdesát kilo. Co uděláte?
- Poprosím pivo. - Hned to bude.
Díky.
Vaše rande?
Ona...
Viděla jste.
Nechcete třeba se mnou?
Co?
Mluvit?
Slíbila jsem, že žádná terapie.
Ale určitě se shodneme, že tenhle stav není dobrý.
Odpovězte pravdivě na následující otázky.
Kolikrát jste poslední týden zvažoval sebevraždu?
- Deset je často, jedna nikdy. - To je z internetu?
Ne.
- Od sociální služby. - To vás zajímá osobně, nebo pracovně?
Ráda bych zůstala u toho, že otázky kladu já. Takže...
- Chcete si něco provést, nebo ne? - Myslíš, že mě to baví?
- Dej mi pokoj! - Nikdo nemá náladu dělat ti chůvu.
- Jestli se divíte, fotr jí zabavil mobil. - Proč?
Příspěvek s vámi v pozadí.
Sedmnáct lajků.
Bavte se. Dneska je trochu nabroušená.
Ahoj!
- Ahoj. - Čau.
Změna plánu. Sami prý má překvapení.
Co se stalo?
Tak pojďte. Čekáme.
Jdeme!
Říkal jsem si, že můžeme mít zkoušku i jinde.
- Ale tady? - Jo, pojďte.
- Vypadá to tu divně, co? - Ani mi nemluvte.
To je obrovský.
Hustý, koukněte.
Teda.
Blázinec.
Mám ti nějak pomoct?
Ty jo.
Jak jsi to našel?
Dost se procházím. Sám.
Doma nebývá moc klid.
A co tady budeme dělat?
ŽENY SPRCHY, TOALETY
MUŽI SPRCHY, TOALETY
Ne.
Hele, proč seš tady?
Co?
S tím tvým příspěvkem to moc neklaplo.
- Nevyšlo to. - Jasně, ale to bych ti řekl předtím.
Nikoho nezajímám.
Fajn.
Proč seš tady?
Zpívat asi nechceš. Skoro jsem tě neslyšel.
Nechci zpívat před nima.
Nemusíš.
Klid.
- Víš, co je dobrý na strach? - Nemám strach.
- Začneš zpívat pro někoho jinýho. - Fakt nemám strach.
Nebudeš myslet na sebe.
My rvali se, spoutali srdce.
My skočili...
To je blbost.
- Zní to na hovno. - Myslíš?
- Všichni na mě čumí. - Zastav se.
Teď nevím. Chceš, aby se na tebe dívali, nebo ne?
Naser si.
Dobře.
Tak jinak.
Proč tahle písnička?
- Nevím. Dřív jsem ji poslouchala. - Dobře. Kdy?
Před dvěma lety.
Co se tehdy stalo?
- Nic. - Nic?
Nikdo.
Kdo?
Moje máma.
A co tvoje máma?
Tak jo.
Vynesla jsem tě do oblak
a ty teď už nechceš dolů.
Změnilo se to, já shořela.
A z nás zbyl jen popel a prach.
Tak nepovídej, že já to vzdala hned.
Já vždy zvolím tebe.
Já vtrhla tam jak demoliční koule.
Ten náraz za tu lásku stál.
Já chtěla zbořit tvoje zdi.
A ty jsi jenom zničil mě.
Jo, ty jsi zničil jen mě.
Já vtrhla tam jak demoliční koule.
Ten náraz za tu lásku stál.
Já chtěla zbořit tvoje zdi.
A ty jsi jenom zničil mě.
Já vtrhla tam jak demoliční koule.
Já zavřela svý oči hned
a proměnila v pád svůj let.
A ty jsi jenom zničil mě.
Jo, ty jsi zničil mě.
Přesně.
- Díky, Moni. - Na co ses to ptal? Dixie Midnight?
- Runners. - Kdo to je?
- Bacha. - Byla to moje písnička pro Ellen.
- Která přesně? - Měli jen jeden hit.
- Aha. - To nejsou jediní.
No tak, Eileen.
Přísahám, myslí to v dobrém.
- Přišlo mu to vtipné kvůli jménu. - Jak jako?
- Ellen, Eileen. - Aha.
Tehdy tam... Jak to bylo?
- Doro? - Jo, moje dcera.
Měla být na koncertě a...
Doro dodělávala školu a Helmut trčel v Hongkongu.
- Vážně? - Ano.
A já si říkala, to by stačilo, naše nejmladší dítě nás opouští
a ty si toho ani nevšimneš. S Moritzem to bylo to samé.
A já měla trošku pochybnosti.
A pak Doro řekla: "Pojď se mnou na koncert.“
Říkám si, dobře, bude to fajn.
Tu kapelu jsem vůbec neznala. Jenže potom začali hrát.
A zničehonic
stál Helmut přede mnou. Nebyl v Hongkongu.
- Jo. - S Doro to na mě upekli.
A řekl mi tam, že jestli chci,
dá v práci výpověď.
A taky se mě zeptal, jestli si ho znovu nevezmu.
Na zbytek života.
- No tak, Eileen. - Při "Come on, Eileen“?
- Jo, byla to síla. - Teda.
No a?
- Páni. - Helmute!
Jo! Helmute!
- Kde je Doro? - Co?
Musíme za ní, nemůže být tak dlouho vzhůru.
- Helmute, Doro je už 39. - Nemel nesmysly.
Asi jsem trošku moc pila. Odvedeš mě domů?
Určitě. Dojdu pro auto.
Kde mám klíčky?
Tady, drahý. Prosím.
- Díky. - Nabídni mi rámě, ať nezakopnu.
Zde je mé rámě.
- V pořádku? Popřej dobrou noc. - Komu?
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
- Děkuji. - Jdeš už?
Ano.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Jak to dělá?
- Tohle by bral každý. - Já bych to nedal.
Ne.
Uwe na tom trvá.
Znám rozdíl mezi profesionalitou
a večerem v hospodě s mokrými tácky a ulepenými prsty.
Opatrně.
Ta vaše práce stojí na štěstí, tak abyste ho taky nechytila.
Kolik jste toho vypil?
Uwe vzkazuje, že jestli si nepřipijete, zítra nedorazíme.
Všichni se vydíráme?
Co to je? To je vaše?
Dáme další?
Jo.
Ty vole. Paní doktorka nás všechny přepije.
- Jo. - To teda.
Všichni máme minulost.
A vy jste přebornice v chlastu z ruský ponorky, co?
No jo. Zvládnete řídit, že?
Odvezu vás domů i v kómatu. Má to autopilota.
Já řidičák nemám, všude jezdím taxíkem.
To máme společný.
Díky.
A co vy?
Půjde pěšky.
Bydlí za rohem.
- Zítra to vědí všichni. - Že jsme spolu?
Vážně vtipné.
Jdete?
Je celkem zima, když sluníčko zaleze.
Vaše rande?
Promiň, dneska to nedopadlo. Tak někdy jindy. Měj se krásně.
Mám pár otázek.
Já jednu, vy jednu.
Zvládnete to?
Jaká je nejvíc na hovno, nejsmutnější,
nejdepresivnější historka z tvého života?
- My si tykáme? - Já jo.
No? Nic tě nenapadá?
- Napadá mě jich hodně. - Ta nejhorší.
Se sestrou jsme chtěly udělat dojem na mámu.
Zapojily jsme se do akce, kde sis mohl adoptovat vyřazené nosnice.
Přišly jsme si úžasné.
Stály jsme s dalšími lidmi na parkovišti, přijel náklaďák.
Otevřeli dveře a uvnitř se mačkalo
tisíc ubohých stvoření. Přímo před námi.
Nikdy to nezapomenu.
Bez peří. Některé měly zlomená křídla.
Každopádně nám jednu dali do krabice.
Vyřízly jsme do ní okýnko a pomalovaly ji jako domeček.
Jako: "Ahoj, vítej u nás.“
Pak ten náklaďák zavřeli.
A já se zeptala:
"Co bude s tím zbytkem?“ Ten chlap nechápal, na co se ptám.
Co se stalo s tou slepicí?
Umřela, po třech dnech.
Tak to je oficiálně ta nejdepresivnější historka.
Ne, hodně mě to naučilo.
Musíš začít jinde, od jádra problému.
S pomáháním nesmíš ztrácet čas. Tak teď ty.
Co to bylo za zprávu?
To byla moje dvojstrana.
V nedělní příloze novin. Ale nic.
To je vtip.
Ten můj rozhovor dostal Američan, co dělá promo
pro nějaký superhrdinský film a mě šoupli dozadu do "Koktejlu“.
- Pak mi vyfoukli i to. - Kdo?
- Pes. - Pes?
Ztratil se na dovolený a domů musel dojít po svých.
- Dva tisíce kilometrů. - To je docela silný příběh.
Lepší než můj?
- Začínám to chápat. - Co?
Ty otevřené dveře od bytu. Tu prostřelenou tvář.
Nebylo to
"mizím odsud.“ Spíš "jsem pořád tady“.
Teď ty.
Něco, co bys mi nikdy neřekla.
Nehledají tě.
- Co? - Propustili tě.
Danieli, takhle dlouho by po tobě nepátrali.
Počkej. Je
ještě něco, co přede mnou tajíš?
Ne, ptám se já.
Jsem na řadě.
Fakt se chceš zabít?
Jako teď?
Ne.
A včera nebo
zítra?
Neumím si to představit.
Stačí?
Máš ještě něco, co přede mnou skrýváš?
Chci úkol.
Fajn.
Tak se tě dotknu.
- Nebo chceš pravdu? - Ne. V klidu.
Nesmíš to setřít.
- Proč máš problém s dotyky? - Nemám. Jen mi to není příjemné.
- Odjakživa? - Nějak se mi to vplížilo do života.
- Proč ti odpovídám? - Skočilas na to.
Teď já.
Když tu písničku nesnášíš, proč jsi ji napsal?
Chodil jsem ještě do školy a dělal jsem práci o šablonách v popu.
Abych to ukázal v praxi, vzal jsem různý kousky
z hitů a dal jsem je dohromady, aby to bylo jakžtakž legální.
- To je všechno? - Kámoš to poslal do rádií a...
Prostě pecka.
Přišlo mi to vtipný. Říkal jsem si, že nakonec půjdu s pravdou ven.
Ale?
Už to nebylo vtipný.
Písnička vyhrála. Byla silnější než já.
- A peníze byly taky fajn. - Jo, to taky.
Tak jo, sáhni mi sem.
- Vážně? - Jo.
V pohodě?
Je to hezký.
Teď sem.
- Ne, tak to... - To...
Udělám to radši rovnou já.
Co?
Najednou to jde?
Nemluv.
Dobrý?
- Ne, je to úžasný. - Musíš se koukat.
- Dobře, počkej. - Počkej.
- Ne, takhle lepší. - Jo.
Bolí to?
Super, Lissi.
Jak můžeš být tak blbá?
Stefane!
- Vážně? - 25 tisíc lajků.
25 tisíc?
- To je trapas. - Přes noc. Hustý.
- Uwe, slyšel jsi to? - Stefane, jsi tam taky.
- Co se tu děje? - Sami někam nahrál video s Elahou.
- A? - Je to hit. 700 tisíc.
A bulvár to dokonce nacpal do zpráv.
Teda, ne že bych tohle četla. Jen u kadeřnice.
I když tam ani nechodím. Kdy taky?
To bylo jasný. Zvednou si čtenost.
Mají asi tři stážisty, co jen prolézají internet.
- Sportovní redaktor. - Springer?
To už je dávno. Odešel jsem s Reicheltem.
Kdo že to je?
- Přece Elaha. - Kdo?
- Elaha. - Zpívá krásně.
Díky.
- Dá se říct, no. - Aha.
- Ahoj. Máme důvod k oslavě. - To jo.
Ano!
Ano.
- Zkuste to... - Paní doktorko.
Tak.
- Doufám, že v tom není nealko. - Dáš si?
- Teď by bylo blbý odmítnout. - Takže.
Jo.
Naše studie byla, aspoň doufám, obrovský úspěch.
A něco takového by bez vaší důvěry a vašeho nasazení nebylo možné.
Děkuju.
A co to teď znamená?
- Je konec. - Jak jako konec?
Konec. Hotovo.
Dneska máme mou písničku.
Co teď bude se sborem?
Ano. Jenže tohle je klinická studie, ne sbor,
a každá studie jednou končí. K tomu došlo i dnes.
Blahopřeju. Na zdraví.
Můžeš se mnou stranou?
- Nemyslím... - Pojď na chvilku ven.
Hned.
- Odkdy si tykají? - To snad ne?
- Jsou... - Ne, nejsou.
No tak.
Co to předvádíš?
- Nechápu otázku. - To divadlo se studií nesouvisí, že?
Blbost.
Zkrátka jsou důležitější věci, ne? Můžeme tady být profesionální?
Jo, protože teď to od tebe bylo extrémně profi.
- Na to ses do toho vložila trochu moc. - Ano. A s tím je konec.
Pět týdnů je dost. Vzorek není velký, ale postačí.
Raduj se, jsi volný.
Pardon. Právě mi přišla soukromá zpráva od jedné televize.
- Z večerní show. - Late Night Show.
Ptají se, jestli bysme...
Jestli s tím sborečkem depresáků nechcete přijít.
Jo.
Opovaž se.
- Já... - Kde vzali tvoje číslo?
Nemám tušení.
Třeba máme zazpívat.
- Jo. - Myslíš?
- Jasně. - Ty vole.
- To je pro ně zlato. - K tý kadeřnici půjdu.
- Budu v televizi. - Jdu nastartovat auto.
- Danieli, to nejde. - Ne, já...
- Pojď se mnou. Hned! - Měli bychom to...
Budeme v televizi.
Ti lidé nejsou zdraví.
Počkat. Co?
Rozpouštíš sbor a najednou na mě vybalíš, že ti jde o lidi?
- Tobě? - Mám za ně odpovědnost.
- Kolik dětí má Uwe? - Já?
Neposlouchejte.
Dvě dcery.
- To je irelevantní. - Ne pro něj.
Ani jedna s ním nemluví, proto je přece nešťastný.
Kolik let čeká Sami na rozhodnutí?
- Tohle je ubohý. - Nevíš to.
Nezajímá tě to. Jsou jen bod na škále od minus pěti do plus pěti.
Nejsou to zvířátka pro zábavu v televizi.
Není to moje rozhodnutí, zeptej se jich, co chtějí.
- Co asi? To, co všichni ostatní. - Vidíš.
Zakazuju to!
Teda.
Prosím.
Měli bychom cvičit.
A pak to můžeme všichni ještě v klidu probrat.
Tak, půjdeme.
Dobrou noc.
- Sandro, prosím, běžte domů. - Jdeme, lidi.
Myslíte, že to dělá kvůli vám? O lidi mu nejde, vidí ve vás publikum.
- Chce přes vás jen dosáhnout svého! - To máme společný.
Pojďte znova. Znovu ten tón.
Ne. Jeden tón.
Zdravím.
Před chvílí jste volali.
Přesně. Zítra?
Zítra. Budeme tam. Moc rádi.
Váš hit.
Vědí jen, že jsem si vzal volno.
- Ano. - A jak je vám?
Tady teď nejde o mě.
Ano, promiňte.
- A jak je vám? - Tady teď nejde o mě.
Ano, promiňte.
Já to zvládnu.
Stefane?
Tohle nemá šmrnc, co?
- Je to pecka. - Jo?
Já už teď piju jen vodu.
- Je mi blbě. - Mně taky.
Promiňte. Můžu ještě lak na vlasy? Mám to úplně splihlé.
Zvládnu to, díky.
Leno, šup.
Běž.
To ujde.
Můžete mě přepudrovat? Potím se jak salám v sendviči.
Já taky.
Tady a tady.
Teda.
Jak to vypadáš?
Je to moc?
- Ne. - Ne.
Ne.
Kde vůbec trčí šéf?
Krásná partička!
Tak jo.
- Danieli, můžeme? - Jo.
- Ahoj, publikum! - Ahoj, Christiane!
- Víš, kudy přijdeš? - Jo.
Pak jdeš tamhle na rozhovor a sedneš si na gauč.
Rozhovor je před vystoupením, nebo po něm?
To je fuk, zeptám se Jürgena. Takže po.
Danieli! Nech to.
- Danieli. - Čau. Ty bláho.
Nazdar. Jak je?
Stárnu a tloustnu.
Ale hlavně, jak se máš ty?
- Skvěle. - Jo, vypadáš dobře.
- Nebylo mi líp. - Jo, mazec.
To je neuvěřitelný příběh. Netušil jsem, že jsi...
Karolin má taky ty svoje fáze, znáš to.
Ale je to ohromně inspirující. Takové příběhy potřebujeme. Pecka.
- Ale to probereme až tam. Jo? - Jasně.
Ať si tady všechno nevystřílíme.
Dobře. Super. Pecka. Jsem rád, že jsi zpátky.
Danieli.
- Danieli. Jdeš? - Jo.
- Ano? - Grömel-Waldstettová.
Tak jsme tady. Jste nejlepší.
Teď prostě vypněte a užijte si to. Je to váš...
- Tys měl croissant? - Cože?
- Máš tady cukr. - Nechci dělat paniku, ale...
Kde je Helmut?
Promiňte, tohle nesmím, ale chtěla jsem...
Pojďte dál.
No?
- Nebere to. - Kruci.
Stefane? Myslíš, že se něco stalo?
Nesmysl, někde zabloudili.
Zkus to znovu. Dělej, nemáme čas.
Dej to sem.
Wolfgang Kronkork!
Zvedni to, Helmute.
Jak dlouho?
Už od rána.
Připravila jsem mu jako vždycky oblečení.
A on na mě začal křičet. Prý, kdo jsem.
Co dělám v jeho domě.
Takže mě poprvé
nepoznal.
Hned jsem věděla, že to dál nezvládnu.
Ale já mu to slíbila.
Dokonce dvakrát.
Že tu budeme jeden pro druhého.
- Určitě mu tam bude dobře. - Jo, je to tam skvělé.
Když na to máte, jde to jak po drátkách.
Ten jeho pohled,
když jsem od něj odcházela.
Nebyl smutný ani naštvaný,
spíš byl překvapený.
Sice mě už vůbec nepoznává, ale je mu divné,
že ho tam nechávám napospas těm cizím lidem.
Skupinka lidí se seznámí ve stacionáři psychiatrické kliniky
a rozhodne se zahnat svůj smutek společným zpěvem.
Jdeme na to. Na místa.
- Tak co? - Nic.
- Jak chytím svůj tón? - Cože?
Sakra, no jo.
No tak, hlavně teď žádnou paniku.
- Svůj tón umíte. - Bez Helmuta ne.
Daniel Novak a jeho přátelé z kliniky s písní "Wrecking Ball“!
Zpívejte.
No tak. Hej!
Danieli!
Jo!
Teda.
Ještě že tyhle věci předtáčíme.
Mohl bych to tady na chvíli... Jürgene?
Co s tím budeme dělat? Mám jet od začátku?
- Začneme znova. - Dobře. Potřebujete něco?
Zas je tady další ráno
a noc za sebou máš.
Jako úder, co nečekáš.
A do rvačky se dáš.
A tak jdeš a nechceš to vzdát.
Protože jsi všechno viděl.
Dostals dalšího snílka.
Na oběd seš namol.
Na parníku jenom čekáš
a broukáš si ten tón.
A tak jdeš a nechceš to vzdát.
A tak jdeš a neumíš řvát.
A tak jdeš, tak jdeš
zpívat tu píseň, co znáš.
Zpíváš ji dál, zpíváš ji zas.
Zpíváš ji a nezradí tě hlas.
Je to tu zas, zas a znova.
Zase přistihneš se, jak sníš,
jsou to samý nesmysly.
Tak si hledáš svůj vlastní cíl.
Narazíš do další zdi.
A běžíš, ale neutečeš.
A běžíš, pod tíhou se hneš.
A běží a běžíš,
než narazíš do zdi zas.
Zkoušíš to dál, zkoušíš to zas.
Zkoušíš to, až si zlomíš vaz.
Budeš tu zas, zas a znova.
Budeš tu zas, zas...
Zkoušíš to dál, zkoušíš to zas.
Zkoušíš to, až si zlomíš vaz.
Budeš tu zas, zas a znova.
Já chci čas.
Čas.
Ano!
Daniel Novak!
Úžasné!
"To byla pastva pro uši! Úžasné!“
"Zpívat jako ona, potřebuju antidepresiva.“
"Talent nemá, ale ohoz supr.“
Haló?
Otevřete, prosím.
Haló! Můžete otevřít?
Pytle jsou plný. Všechny.
Tamhle pod tím vozíkem.
Vezmeme to nahrubo a pak to uděláme pořádně.
TADY MÁŠ SVŮJ HIT
Tak jo.
- Schránka Sandry Rütter-Gonzalezové. - Kurva. Kurva!
Nemá to smysl.
Je po všem.
Jak to víš?
Zkoušela jsem to.
Včera to bylo super.
Ta písnička není tak zlá.
- Jo. - Spokojený?
A co ty?
- Studie, dobrý? - Super.
Dopadlo to úplně nejlíp.
Fajn. Stali se z nás všech šťastnější lidi?
To se dalo čekat. Ví se, že zpěv přináší radost.
O to nešlo.
O co teda šlo?
O tebe.
- Cože? - Tvoje křivka šla nahoru. Masivně.
- Ani jsi nemusel zpívat. - Myslel jsem, že tady jsem...
- Že jsem jen návnada. - Ty jsi úlovek.
Oni byli návnada.
Víš, co tě ještě dělá šťastným?
O čem nejsou skoro studie,
jen proto, že se to do našeho světa moc nehodí?
Pomoc ostatním.
Což lidem tak zajímavé nepřijde. Nic za to nedostanou.
Dokud nepřijde někdo jako ty. Egomaniak.
Dopaminový feťák.
Někdo s pocitem, že se kolem něj točí svět.
Ale když hodnoty "šťastných markerů“ v jeho slinách začnou stoupat,
když o druhé začne projevovat upřímný zájem, je to samozřejmě...
Chytlavý.
Zrovna mi volalo vedení.
Nějaká pochybná nadace,
miliardáře, co zbohatnul na obchodu se zbraněmi a dětské práci,
v sobě našla zbytky altruismu a nabídla mi
plně zafinancovanou, úžasnou a zcela reálnou studii.
Konečně někdo vidí v tom výzkumu smysl.
Gratuluju.
Díky.
A můžeš použít moje jméno?
Jo, podepsal jsi to.
Vážně?
Ne každý tvůj podpis je autogram.
Bezpáteřní.
Musela jsem se přizpůsobit.
A jak se máš ty?
Úžasně. Díky.
Tak proč jsi tady?
- Někdo od nás? - Hazel.
Ahoj, hned přijdu.
Co?
Co se děje?
Elaha.
- Ona to živě streamovala? - Chtěla, aby hejtři dostali, co chtějí.
A co jí psali?
- To nechtěj vědět. - Bože.
Lidi jsou fakt odpornej druh.
Lidi.
Jak je na tom?
Fyzicky se jí nic nestalo.
Jak jste ji našli?
Sleduju ji.
Sami viděl její stream.
Uwe poznal reklamu na střeše, kde stála.
- Tak jste zavolali policii? - Ne.
- Znáš její vztah k autoritám. - Jeli jsme tam.
- Vy? - Kdo jiný?
- Sandra ji rozptýlila. - A Sami po ní chňapnul.
Ach jo.
Ještě neřekla ani slovo.
- Včera toho řekla docela dost. - A co?
"Můj život, moje věc.“
Je z nejhoršího venku. Nejlepší bude, když vyklidíte pole.
Jo.
Pustíte mě za ní?
Není z toho venku.
Dokud člověk sám nechce, není z toho venku.
Prosím, věřte mi, já jediný tomu rozumím.
Necháte mě s ní promluvit?
Neřekla jsem ti druhou půlku mého příběhu.
- Jakýho? - Jak ta slepice umřela.
Ne.
Zabila jsem ji.
Vzala jsem si ji do postele.
Bála jsem se, že jí bude zima. Nebo smutno.
Co já vím.
- Ráno byla mrtvá. - Bože.
Asi jsem ji držela moc pevně, nebo jsem ji ve spánku zalehla.
Tři dny jsem nemohla vstát. Doslova.
Nemohla jsem pít, jíst. Na záchod jsem taky nešla.
Třetí den do mě matka něco nalila, abych nemusela na kapačku.
- Vývar. - Jasně.
Snad ne...
- Byla by to škoda, ne? - Ty vole.
Tvoje matka je hustá.
To byl i ten vývar.
Jak je tohle možný, Danieli?
Když se v něčem angažuju, jde to do hajzlu.
Ze všeho, na co sáhnu, je katastrofa.
Měla bych být v izolaci. Nosím jen smůlu.
Nebo ses zatím neangažovala dost. Chce to...
Přidat?
Chce s vámi mluvit.
Ahoj.
Zavři dveře.
Jak ti je?
Zatáhni závěs.
Dobře.
Půjč mi mobil.
- Prosím? - Můj mi nedají.
Na co ho chceš?
- Tak se koukni ty. - Na co?
- Na počet zhlédnutí. - U videa?
- Na tom přece teď nezáleží. - A to říkáš ty.
Neudělám to.
Tak jdi pryč.
892 tisíc.
Páni.
A kolik komentářů?
Koukni se na mě.
No tak, koukni na mě.
Máš pocit, že to v jakýmkoliv smyslu funguje?
Vypadám, že mám úžasný a šťastný život?
- Já nejsem ty. - To říkají všichni.
Přesto chtějí být strašně slavní. A k čemu?
Věř mi, jakmile toho dosáhneš, uděláš cokoliv, aby ti to zůstalo.
Budeš slavná, ale ze špatných důvodů.
A budeš v tom pokračovat, dokud z tebe nezbyde nic jinýho než
vtip.
Stydíš se za to, co se z tebe stalo, ale pokračuješ.
- Je pořád lepší být k smíchu, než... - Neviditelný.
Mě nevidí nikdo.
Už teď jsem jen vtip.
Nechápu to.
Z čeho je šťastný?
Z toho, že se nestará jen o sebe.
Bingo. To bych se třema dětma a na sociálních dávkách
měla být pořád hlavou v oblacích.
Celou dobu říkáš, že z nás všech jsou teď šťastnější lidi.
- Tak to je skvělé, ne? - Opravdu?
- Ze všech? - Z Elahy taky?
Podle markerů. Očividně. Byla šťastná.
Ale teď jsme tady.
Nezmůžeme nic.
To mě na tom rozčiluje. Nemá někdo nápad?
Možná měl pravdu.
- Kdo? - Měla bych se víc otevřít.
Tak se k ní dostanu.
Proč jsou ti lidi takoví?
- Kdo? - Proč je baví šířit takovou nenávist?
Jsme příšerný druh a měli bychom vyhynout.
- Nemáš mi dodávat naději? - Já o životě nic nevím.
Další moudra si budu muset najít na Instagramu.
Slunce zvenčí nikdy nestačí, pokud to tvoje nesvítí.
A co když žádný nemám?
Tak se ptám už 39 let.
A?
Možná
musíš přijmout všechnu lásku a doufat, že to stačí.
- Ale to nestačí. - Ne.
- Možná měla Lissi pravdu. - V čem?
Že nejde jen o lásku, kterou dostáváš.
Tak o co?
Zapomeň, co jsem o ní teď řekl.
- Co to děláš? - Odhaluju své pravé já.
- To je tvé pravé já? - To je Carole King.
Hned s tím přestaň.
Lidi tady už tak mají dost svých problémů.
Lissi, nech toho. Co to s tebou je?
Proč do mě šiješ?
- Půjčil bys mi mobil? - Prosím?
- Slíbil mi to. - Co že jsem?
To myslíš kurva vážně?
TVŮJ FEED UŽ ČEKÁ
Jen dodatek a pak mizím.
Myslela jsem, že apka je jako okno.
Ale je to zrcadlo.
Pro všechny z vás, co jste se dívali. A hejtili.
Tohle je vaše zrcadlo.
Koukněte na sebe. Čau.
elahaXclusiv01 INFORMACE O APLIKACI
SMAZAT APLIKACI?
ŠKODA, ŽE ODCHÁZÍŠ
- Proto jsi chtěla můj mobil? - Říkala jsem, že nejsem jako ty.
- To ten proslov nemusel být. - Nemyslím.
Okýnko je zase otevřený.
Říkal jsem si, že tam vlezu a překvapím tě,
ale moje čéška ještě není na svým místě.
Co to má být?
Dala jsem výpověď. Předběhla jsem svého padáka.
Počkej, já...
Slyšel jsem, že tu tvoji studii chtějí realizovat.
Nakonec to byl docela dobrý příběh.
Jo, pod podmínkou, že u toho už nebudu.
Jo, bude to tak lepší.
Jde o dobrou věc.
Měj se, Danieli.
- Danieli. - Nelekni se.
Zatím to nevypadá nejlíp, ale podle veterináře to půjde.
Bože.
Jejda.
No jo.
- Víš, co mi ještě řekl? - Ne.
Říkal, že může každou chvíli umřít leknutím.
Z toho, že se má tak dobře. Ty jsi za to tehdy asi vůbec nemohla.
A je mi jasné, Lissi, že jedno kuře není celý svět, ale...
pro to jedno kuře jsi už celý svět.
- To jsi vyčetl z Instagramu? - Bylo to moc?
Jo.
Chtěl jsem se tě zeptat, jestli nechceš druhý rande.
Zatím ne sami, vedu teď jeden amatérský sbor.
Chybí nám jeden hlas.
Zkoumáme na nešťastných lidech, jestli jim zpěv pomáhá.
- Děkuji. - Dobrou chuť.
- Děkuji. - Děkujeme.
No podívej.
Vypadá to dobře.
Jez, miláčku. Podívej, tady.
- Ano. - Lissi.
- Bože. - No pojď.
- Vždyť to neumím. - Dělej.
Chudák Johnnie Ray.
Zněl tak smutně, když byl v rádiu.
Zlomil mnoho srdcí v monu.
Matky plakaly.
- Pojď. - Nemůžu, pokazím vám to.
Pěly s ním, proč asi.
Vyrostla jsi.
Tak vyrostla.
Teď musím to říct víc než kdy dřív.
Tak pojď, Eileen.
A zpíváme dál, jako tátové.
Tak pojď, Eileen.
Vážně, on to ví.
V tuhle chvíli.
Ty jsi mi vším.
Ty v těch šatech.
Přiznám se hned.
Hříšně voníš.
No tak pojď, Eileen.
Proč pláčeš?
- Jen tak, miláčku. - Sehnal jsem nám nejlepší místa.
Mám...
Máme... Já...
Helmute?
Chtěl by sis...
Chtěl by sis mě...
Chtěl by sis mě vzít ještě jednou?
Na celý zbytek života?
Ty jsi snad blázen. Co to je za otázku?
Samozřejmě, Elli.
Samozřejmě.
A zpíváme dál, jako tátové.
Tak pojď, Eileen. Vážně, on to ví.
V tuhle chvíli jsi pro mě vším.
Ty v těch šatech, já přiznám se hned,
hříšně voníš.
No tak pojď, Eileen.
Tak pojď, Eileen. Vážně, on to ví.
V tuhle chvíli jsi pro mě vším.
Ty v těch šatech, já přiznám se hned,
hříšně voníš.
No tak pojď, Eileen.
Tak pojď, Eileen. Vážně, on to ví.
V tuhle chvíli jsi pro mě vším.
Ty v těch šatech, já přiznám se hned,
hříšně voníš.
No tak pojď, Eileen.