Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
14. ÚNORA 2013
28 stupňů, 41 minut, 30 sekund.
Někdy se objeví příběhy, které upoutají pozornost všech.
Pamatuju si, jak jsem tam spěchala,
protože jsme okamžitě chtěli přitáhnout oči všech.
Měli jsme tam kameramany, korespondenty, fotoreportéry.
Měli jsme štáb i na lodích. Ve vzduchu jsme měli vrtulník.
Bylo nám to málo.
Amerika se toho nemohla nabažit.
Tři, dva, jedna, přímo pod námi.
Do prdele!
A to je první pohled na postiženou výletní loď,
která se stala plovoucí katastrofou.
PRVNÍ ZÁBĚRY
Podívejte se.
Z vrtulníku jsme zachytili pasažéry ležící na palubě tak,
aby vyhláskovali slovo „pomoc“.
Co se na té výletní lodi děje?
Milujeme výletní lodě.
Jídlo, bazén, tobogán.
Co víc si přát? Všechno bylo skvělé.
Užívaly jsme si to.
Je prostě super se na chvíli oprostit od skutečného světa.
Užívali jsme si. Říkali jsme si, jak je to skvělý.
A pak zhasla světla.
Proboha.
To jsme si řekli, co se to sakra děje.
Přes 4 000 lidí uvízlo na výletní lodi, která se jen vznáší na vodě.
Pro tisícovky pasažérů se dovolená snů stala noční můrou.
Rychle to šlo z kopce.
Ty vole.
Každý se najednou staral jen o sebe.
Bylo to děsivé.
Najednou jsme zjistily, že loď hoří.
Jdeme.
„Bože, je konec. Potápíme se.“
Pohyb.
Ale problém nebyl v požáru.
Šlo o záchody.
Na podlaze v jídelně jsou sračky a chcanky.
Toalety nejsou bezedné.
Byla to plovoucí Petriho miska.
Panebože.
Zachraňte nás! Pomoc!
Byla to noční můra, která nešla zastavit.
Dostaňte mě z té lodi pryč.
TOTÁLNÍ PROVAR: HOVNIVÁ PLAVBA
Ahoj.
O té výletní lodi jsem se dozvěděl,
když mi snoubenka zavolala, že pojede s rodinou.
Přizvala mě, že už je všechno zařízené.
Tak jsem souhlasil.
KAM PLUJEME?
Měli jsme být dva dny na moři.
A pak jsme se měli zastavit ve městě Cozumel v Mexiku.
Pak zase jeden den na moři a návrat do Galvestonu.
Mělo to být super.
Ale byl jsem nervózní, že strávím tolik času s otcem své snoubenky.
Právě jsem ho poprosil o svolení ji požádat o ruku.
Takže jsem chtěl, aby mě měl rád.
Chtěl jsem, aby byl nadšený,
že si jeho dcera vezme právě mě.
Na tu plavbu jsme se vydali proto,
abychom spolu s Bekou strávili nějaký čas.
Chvíli před tím jsem se rozvedl, takže to bylo těžké období.
Táta je můj nejlepší přítel.
Takže mi chyběl a těšila jsem se, že s ním strávím nějaký čas.
To rozhodně.
Tamhle je ta loď. Ta je naše.
Vypadá jako budova.
Neuvědomíte si, jak velké výletní lodě jsou,
dokud před ní nestojíte.
Jako stát před ležícím mrakodrapem.
Na vodě.
Jsou obrovské.
Když vejdete, je tam velká vstupní hala s točitým schodištěm a lustry.
O kousek dál je herna.
Vítejte v kasinu.
Najednou jste ve velkém sále s neomezeným jídlem.
Je tam i divadlo se živými představeními.
A pak se ocitnete venku!
Tam jsou obří šachy,
lidi si užívají, rochní se ve vířivkách.
Kamkoli se podíváte, je tam nějaká zábava.
Vdávala jsem se. Byla to moje rozlučka se svobodou.
Snad neukazuju zadek.
Probíraly jsme to a rozhodly jsme se, že výletní loď bude super nápad.
Byla jsem z toho nadšená. Výletní loď! To je dokonalé.
Odnesly jsme si zavazadla a šly jsme do baru.
V PŘÍPADĚ NOUZE
Měly jsme jít na bezpečnostní poradu,
ale říkaly jsme si, že to určitě nebudeme potřebovat.
Proč si pamatovat, kde je shromaždiště?
Chtěly jsme začít pařit.
Dáme selfíčko.
PRVNÍ DEN
Zatroubí a vy si říkáte, že začíná skvělá dovolená.
Těšil jsem se.
Nejdřív jsme šli na palubu, dát si něco k pití.
Sedět, užívat si,
pokecat s tchánem, ukázat mu, že jsem dobrý chlap.
Celý den jsme byly na sluníčku a popíjely koktejly.
Bylo to skvělý.
Došel jsem k baru
a najednou se ze stropu ozval hlas,
nějaká pozitivně naladěná Britka.
„Ahoj. Tady Jen. Jsem tak nadšená!“
Jo, ta byla skvělá.
Dobré odpoledne. Vítejte na palubě krásného Carnival Triumphu.
Jen byla hlasem Triumphu.
- Jen. - Jen.
Prázdninová Barbie.
Přidejte se k nám. Kolem stolu.
Pusťte hudbu. Začneme?
Milovala jsem svou práci.
Skrz na skrz.
Milovala jsem ty cestující.
Lidi tam byli, aby si užili skvělou dovolenou.
Vy to máte zprostředkovat a pomoct jim v tom.
To je vše. Lidi se jen chtějí bavit.
Další krásný den na lodi. Druhý den.
Ale nejde jen o zábavu a dovádění s hosty.
Loď má dva světy.
Měli jsme asi 1 200 členů posádky z celého světa.
Jako dítě vyrůstající v Sovětském svazu
jsem si neuměla představit, že budu pracovat na americké výletní lodi,
říkat: „Yee-haw!“ A užívat si to.
Jsou to dva naprosto opačné vesmíry.
Je to americký průmysl.
Hosté si tam mají užívat, ale vy tam pracujete.
V kuchyni musíte pracovat skoro 70 hodin týdně,
někdy víc.
Zpočátku to pro mě bylo těžké,
protože když jsem přijel z Indie, nebyl jsem na to zvyklý.
Ale užili jsme si i spoustu srandy.
Je to taková zábava, i když jste součástí posádky.
A hodně lidí tam spolu spí.
Sakra! To je sexu, že si to neumíte ani představit.
Je to tam tvrdý ale zábavný.
TŘETÍ DEN
Cozumel byl úžasný. Je to tam barevné, hraje hudba.
Lidi vás vítají, když vystoupíte.
Takže jsme si chtěli dál užívat.
Rebeka se cákala ve vodě,
hrála si, smála se a užívala si to.
Bylo to prostě dokonalé.
Když je šťastná, tak jsem i já.
Užili jsme si to.
S tchánem jsem vycházel, ochutnali jsme skvělé jídlo.
Doslova jsme se nacpali.
V Cozumelu jsme pily víc než na lodi.
Byla to fakt rozlučka se svobodou, o jaké jsem snila.
Vrátili jsme se na loď a uvědomili si, že nám zbývá jeden den.
Už se jelo domů.
Do té doby šlo všechno skvěle. Nemohlo to být lepší.
Nepamatuju si, jak jsme se vrátily na palubu.
Možná jsem se doplazila, možná mě nesli.
Mám okno.
Nechali jsme tam důstojnost.
Jakmile jsem lehla, byla jsem mrtvá.
ČTVRTÝ DEN
Otevřela jsem oči a všude byla tma.
„Co se to děje?“
Ten zvuk vycházel z reproduktoru na stropě.
Jen jsem na něj zíral.
A najednou se ozvalo: „Tým alfa.“
Tým alfa.
Pozor. Tým alfa.
Když se takhle probudíte, chcete jenom vodu.
„Necítím se dobře. Tohle je fakt hlasitý.
Vypněte to.
Vypněte to někdo!“
Znervózněl jsem. Netušil jsem, co to znamená.
Když se spustil alarm, nebyla jsem ve své kajutě.
To se prostě stává.
Byla jsem u jednoho chlápka, co dělal ve strojovně.
Najednou seskočil z postele a začal se oblíkat.
Tak mi došlo, že se něco děje.
Měl jsem noční v kuchyni.
Myslel jsem si, že je to cvičení.
Ale za pár sekund
jsem uviděl z umyvadla vycházet kouř.
Všichni jsme na to čuměli.
Šla jsem na můstek,
a jakmile jsem vešla dovnitř, věděla jsem, že se děje něco vážného.
Lidé telefonovali, používali vysílačky, všude pípaly alarmy.
Lidi pobíhali a bouchali na dveře. Všichni panikařili.
Ven!
Říkala jsem si, že je konec, jako na Titaniku, že se potápíme.
„Kde je naše shromaždiště?“
Zapnul jsem pár vysílaček,
abych slyšel, co se děje na můstku.
Volali požární tým na nejnižší palubu.
Nepřipraví vás na to žádný trénink. Najednou prostě ztuhnete.
Možná bych to neměl přiznávat, ale neumím ani plavat.
Jakmile jsme vylezly na palubu s bazénem,
první věc, kterou jsem uviděla, se mi úplně vryla do mozku.
Uviděla jsem tu velkou červenou ploutev.
Šlehaly z ní plameny.
A to mě probralo.
Došlo mi, že ta loď faktický hoří.
Přišel kapitán a řekl, že ve strojovně hoří.
Jenom kulíte oči a nechápete.
„Potápíme se? Co záchranné čluny?
Je to všeobecná pohotovost? Co teď?“
Požár na lodi je ještě děsivější než na zemi.
Může se rozšířit a nedá se nic dělat.
Žádní hasiči vás nezachrání.
Stála jsem tam
a čekala jsem, až mi kapitán řekne, co se děje.
Řekl mi, že jeden ze šesti dieselových generátorů začal hořet,
ale už je uhašený.
„Máme ještě pět dalších. Je to v pohodě.“
Pak mi došlo, že bych to asi měla říct hostům.
Vše je plně pod kontrolou.
Nemusíte čekat na shromaždištích.
Vraťte se do kajuty, do postele, dejte si kafe nebo snídani.
Není se čeho bát. Nemusíte čekat na shromaždišti.
To bylo uklidňující.
Řekl jsem své snoubence, že všechno bude v pořádku,
ať si dáme kafe.
Asi si dám karamelový puding.
A pak zhasla světla.
Úplně jako na té plavbě.
Najednou na můstku zhasla světla.
Všude byla tma.
A najednou tma.
„Co se tu sakra děje?“
Je tu tma. Nic nevidíte.
Pak jsme slyšely, jak se vypla klimatizace.
Když vypadne proud, vypadne vše.
Nefungují maličkosti
jako konvice na čaj, kávovar nebo toastovač,
ale ani celý pohon lodi.
Takže technicky vzato jsme se jen vznášeli na vodě.
Bylo jasné, že nemají loď pod kontrolou.
Pamatuju si ten pocit nejistoty, nevěděli jsme, co bude.
Bála jsem se.
Okamžitě jsem zapla telefon a napsala svému snoubenci,
ale hned mi došlo, že nemáme ani signál.
Výpadky proudu už jsme měli,
ale inženýři to vždycky nějak spravili a zase proud nahodili.
Myslela jsem, že až strojovna trochu vychladne, tak tam půjdou
a všechno zase zapnou.
Za hodinu nebo tak bude zase všechno v normálu.
„Co budeme mezitím dělat?
Jaké bezprostřední problémy můžeme teď vyřešit?“
Nejdřív světla.
Osvícení nefungovalo, ale to nouzové ano.
Takže to nebyl zásadní problém. Klimatizace...
Lidi, co jsou uvnitř, můžou vyjít ven na palubu.
To taky nevadí.
Ale pak si někdo uvědomil, že nefungují toalety.
Potřebovaly elektřinu.
Jinak nesplachovaly.
To byl s tisícovkou cestujících velký problém.
Museli jsme vymyslet, co s tím uděláme.
Nejdřív nás napadlo čůrání přes palubu.
Chlapi to zvládnou, ale co ženy?
Mohly by tam spadnout.
Spíš žertovně jsem navrhla,
že na malou bychom mohli do sprch.
To se zdálo být reálné.
Takže s tím ostatní souhlasili.
„Tak jo, uděláme to tak.
Čůrejte do sprchy.“
Ale když bude muset někdo na velkou?
To byl rozhodně větší problém než čůrání.
Velmi důležitá informace.
Jak už asi víte, záchody nesplachují,
což může způsobit problémy.
Jo, to si pamatuju.
Vymysleli jsme plán.
Kdybyste potřebovali čůrat,
můžete k tomu použít sprchy.
A pokud potřebujete na velkou,
tak do všech toalet na palubě dodáme červené pytlíky.
Takže pokud budete chtít na velkou, použijte prosím červený pytlík,
který pak hoďte do koše na chodbě.
Děkujeme. Brzy vám přineseme další informace.
Cože?
Cože mám dělat?
Prosím?
Ne.
To nebudu dělat.
Říkala jsem si, v jakým to žijeme světě.
Bylo to neskutečné.
Ani v těch nejdivnějších snech by mě nenapadlo,
že se dožiju dne, kdy budu muset kadit do červenýho pytlíku.
Vím, že to byl hnus, ale jinou možnost jsme neměli.
Vykonejte potřebu do sáčku. Zavázat, hodit do koše
a pak se toho zbavit dole.
Byl to geniální plán.
BIOLOGICKÝ ODPAD
Jakmile jsem uviděla ty červené pytlíky, zhrozila jsem se.
To ne.
Do pytlíku jsem to dělat nehodlal.
Hned jsem začala brát Imodium.
Potřebovali jsme dát centrále vědět, co se na palubě děje.
Naštěstí jsme měli satelitní telefon.
Dostal jsem tedy na starost udržet s pobřežím komunikaci.
Když jsem uslyšel o tom požáru,
okamžitě jsem spustil krizový mód.
Výletní lodě jsou totiž největší stroje na planetě.
Když se něco pokazí, většinou se to pokazí ve velkém.
A v takové naléhavé situaci
je nejdůležitější vydat hned krátké prohlášení
a distribuovat ho médiím.
Něco ve smyslu,
že na výletní lodi Carnival Triumph začalo ve strojovně hořet,
že loď je teď bez pohonu, ale snažíme se to vyřešit.
Nezmínili jsme, že nefungují toalety.
Dáte jim, co potřebují, ale nic víc.
V redakci CNN se o té lodi dozvěděli prostřednictvím tiskové zprávy.
Stálo tam, že na palubě propukl požár,
ale mají ho pod kontrolou.
Některé věci nefungovaly, ale všichni byli v pořádku.
Říkala jsem si, že jsme přece CNN.
Pokrýváme Zprávu o stavu Unie, Irák, Pchjongjang, Vatikán.
Vysíláme o rezignaci papeže.
Takže nad nějakou plavbou mávneme rukou.
To fakt ne.
Myslela jsem, že se toho ujmou lokální zpravodajství,
ale ne celostátní zprávy.
Výletní loď Triumph se vznáší na hladině...
Najednou mi zazvonil mobil, volal mi kamarád z práce.
Že prý jestli jsem slyšela o tom požáru na lodi.
A já mu říkám, že ne, neslyšela.
Ale na té lodi byla moje dcera se svým tátou.
Okamžitě mě sevřela úzkost, frustrace a strach.
Nedovolala jsem se jí.
Nemohla jsem s ní mluvit.
Zoufale jsem se snažila zjistit, co se na té lodi stalo.
Měla jsem tam dítě.
Nic jsem o ní nevěděla.
Ve 12 je děsivé, když nemůžete s mámou mluvit
a říct jí, co se děje a jak se cítíte.
Chcete jen, aby vás oba rodiče objali a pevně drželi,
ale to nešlo.
V poledne jsme se ještě snažily chovat co nejnormálněji.
Ale slunce žhnulo a pálilo nás.
Snažily jsme se najít studenou vodu.
Prohrabávaly jsme se lodí a snažily se najít něco k jídlu a pití.
„A proč není otevřený bar?“
Uvnitř lodi to bylo ještě horší.
Během minut byste se tam udusili,
protože se tam vzduch vůbec nehýbal.
Najednou jsem se cítila skoro klaustrofobicky
a v tu chvíli to přišlo.
Nikdy v životě se mi nechtělo na malou, tedy čůrat,
tak moc jako tehdy.
Říkala jsem jim, že fakt potřebuju čůrat.
Jestli nepůjdou se mnou.
Byla tam tma, takže jste museli chodit s někým.
Nechtěla jsem jít sama, bylo to děsivý.
A jeden z hostů nám poradil, co máme dělat.
Vzaly jsme si světlo ze záchranné vesty,
a když jsme na něj nalily sodovku, zvlhlo a rozsvítilo se.
Takže celou dobu, co vykonáváte potřebu, u toho máte takovou diskotéku.
Byl to fakt bizarní zážitek.
Na lodi jsem byla poprvé, ale nepřišlo mi to normální.
Chtěla jsem se pak aspoň opláchnout.
- Bylo to hrozné. - Jo, fakt nechutné.
Panebože.
Zhruba o půl druhé teplota ve strojovně konečně trochu klesla
a bezpečnostní tým mohl jít dovnitř
a podívat se, co se tam stalo.
Tehdy hlavní inženýr zjistil,
že je to mnohem vážnější, než jsme si mysleli.
Vrátili se a řekli nám,
že oheň spálil skoro všechny elektrické rozvody k celé lodi.
Takže nebylo možné proud nahodit.
Toť vše.
Sevřelo se mi srdce. „Co budeme dělat?“
Na pevnině vymysleli plán, že se zavolá do Progresa v Mexiku,
což byl nejbližší přístav.
Ti pošlou remorkér, který nás dotáhne zpátky.
Tehdy jsme se dozvěděli nový plán,
že nás následující den dotáhnou zpátky do Progresa.
Takže jsem nemusel jít vykonat potřebu do pytlíku.
Byl jsem odhodlaný,
že ten červený pytlík nepoužiju.
Že to vydržím.
17:58
Jak se začalo smrákat a první den se blížil ke konci,
přicházela noc a došlo nám, že v těch kajutách spát nemůžeme.
Bylo v nich moc vedro.
Vznášíme se na vodě už asi 9, 10, 12, 13 hodin?
Kolik je? Šest odpoledne? Takže asi tak 13 hodin.
V tu chvíli začali lidi vytahovat matrace na palubu.
Odešli jsme ze své kajuty
a vynesli matrace ven na chodbu.
Leželi vedle vás cizí lidi, se kterými byste jinak nemluvili.
V duchu jsem si říkal, že to fakt není dobré.
Asi už jsme všichni chtěli do postele. Byl to emocionálně vyčerpávající den.
Chtěla jsem se probudit a spatřit břehy Mexika.
Seskočit na pevninu a dát si margaritu.
Ale když jsem se probudila, říkala jsem si: „Do prdele.
Kde je sakra to Mexiko?“
PÁTÝ DEN
Dobré ráno, dámy a pánové.
Snad jste se trochu vyspali i v těchto zhoršených podmínkách.
Remorkér by měl dorazit dnes v poledne. Brzy se zase ozvu.
Ráno se všechno změnilo.
Šel jsem do podpalubí
a ve vzduchu jsem hned ucítil ten zápach nemocí.
Tady jsou ty kakací sáčky.
Nejspíš je to plné výkalů.
A pak jídlo.
Následující den jsem vyhodil všechno zkažené jídlo
a začal jsem dělat sendviče s cibulí, rajčaty, s čímkoli, co jsme našli,
pro 3 000 hladových hostů na palubě.
To je řada na jídlo. Jsou tu dvě nebo tři.
Ve frontě na jídlo se čekalo i dvě hodiny.
Až pak jste uviděli, na co jste vlastně čekali.
Rozmočený chleba a sendviče se salátem a rajčaty.
Úplně něco jiného než první den, kdy bylo všude plno jídla,
stroje na zmrzlinu, dobrá pizza.
Co to je?
To jsou piškoty.
Pár si dám.
Děkuji.
Najednou už šlo o přežití.
Každý sám za sebe.
Jsou ve frontě na jídlo, tak si vezmou co nejvíc.
Chci hamburger.
Řekněte těm, co si berou deset, ať je vrátí. Já chci jen jeden.
To hromadění na palubě bylo směšné.
Lidi brali všechno, co šlo, a odnášeli si to do svých malých táborů.
V tu chvíli jsem si říkala, že teď všichni ti Američani
aspoň trochu vidí, jaké to bylo v diktátorském státě,
kde se takové sračky dějou a nikoho už to nepřekvapuje.
Jo. Vítejte v Sovětském svazu.
Vypadalo to jako ve slumu. Lidé spali všude.
Vzali prostěradla, vázali je přes lehátka a vyrobili si stanová městečka.
Takže sehnat si lehátko bylo těžké, lidi se o ně přetahovali.
„To je moje, tady jsou mí lidi.
S námi si nezahrávej.“
To se vidělo často.
- Podle GPS jsme na F? - Jo.
Protože jsme fakt v prdeli.
Jo, možná.
13:43
Najednou jsme uviděly další loď.
Díky!
Myslela jsem si, že nás jedou zachránit.
Poblíž byla jedna ze sesterských lodí.
Zastavili a pomohli nám.
Šlo ale spíš o zásoby jídla, protože z hlediska logistiky a bezpečnosti
nemůžete přemístit 4 500 lidí z jedné lodi na druhou.
Byl by to složitý proces.
Spustit lodě,
malé procento lidí na ně naskočí,
přeplout, přivázat, předat pasažéry a znovu.
Zničil to.
Panebože.
To nešlo.
Fotili si nás jako nějaké blázny uprostřed oceánu.
Prostě dál pařili. Ani nepřestali tancovat.
Oni tančili na YMCA a já brala Imodium.
Byli jsme pro ně taková scénická objížďka.
Jo.
Ty jo, jsou fakt blízko.
V tu chvíli nás napadlo,
jestli z té lodě nechytneme Wi-Fi.
Snažili jsme se dostat co nejblíž, abychom získali signál.
Všichni stáli na palubě
a natahovali telefony, aby získali signál.
Má někdo signál?
A povedlo se to.
Říkal jsem si, že to není dobré,
protože lidi začnou volat domů a říkat jim,
že jsme uvízli uprostřed oceánu, jsme bez proudu a musíme kadit do sáčků.
Hned jsem zavolala mámě.
Ani nedokážu popsat, jak jsem se cítila, když jsem na mobilu uviděla její jméno.
Řekla jsem jí o tom výpadku a červených pytlících.
Řekla jsem jí, že všechno se zvrtlo.
Nečekala jsem, že mi řekne, že musí kadit do červeného pytlíku.
Znělo to jako něco z hororu.
A proč ve zprávách nemluvili o tom, co se tam děje?
Rodinní příslušníci začali oslovovat CNN.
Začali psát do redakce a sdělovat nám podrobnosti,
které dost přesahovaly tu tiskovou zprávu.
Počkat, záchody nefungují?
Že lidi musí vykonávat potřebu do pytlíků, ani to nechci...
Tehdy jsme si začali říkat, že je to příběh pro nás.
Přes 4 000 cestujících a posádky
strávilo včerejší noc na výletní lodi v Mexickém zálivu.
Takhle to popisuje jedna manželka muže, která je právě na palubě.
Není tam proud. Potřebu musí vykonávat do kyblíků a pytlíků.
Najednou se začaly objevovat příběhy o podmínkách na palubě.
Čtyřdenní snová plavba se změnila v noční můru.
Na vodě uvízlo 4 200 lidí. Loď se jen vznáší na vodě.
Jak se to stalo, sakra?
Už je to venku.
Sněhová koule se začala valit
a nešlo ji zastavit.
Na palubě dochází zásoby a emoce se vyostřují,
jen čekají na záchranu.
Sleduju každou námořní katastrofu.
Je to moje práce.
A když jsem viděl zprávy, co se těm lidem děje,
vstávaly mi vlasy.
Říkal jsem si, že to je přece absurdní.
Byli to platící cestující.
Carnival je jedna z největších sítí výletních lodí.
Globální miliardový byznys.
Ale věděl jsem, že v posledních letech už nějaké požáry na lodích měli.
Zápach kouře se šířil po celé,
téměř 100 metrů dlouhé, lodi Carnival Splendor.
Takže když jsem viděl, že se jedná o Carnival Triumph,
samozřejmě mě to zaujalo.
Tou dobou jsme všem slibovali,
že se brzy dostanou domů, na pevninu.
Pak mi ale volali z pobřeží, že nastala změna plánů.
Řekli nám, že co jsme ztratili proud,
loď se posunula přes 100 námořních mil.
Už jsme nebyli poblíž Mexika.
Takže nový plán byl vzít všechny do Mobile v Alabamě.
Což mělo přidat minimálně několik dní.
Zastavilo se mi srdce.
Děláte si srandu? To je katastrofa.
Zjistili jsme, že nakonec zamíříme do města Mobile.
To všechny naštvalo.
- Bylo to jako facka. - Jo.
Ještě tři další dny. A rozhodně se to nezlepší.
- Už tam byla cítit moč. - Jo.
Byly cítit toalety
Neodtékaly.
Takže se sprchy naplnily
a prostě to tam zůstalo, neodteklo to.
Tehdy jsme si uvědomili, že jsme v prdeli.
Když Jen oznámila, že to bude trvat ještě dva nebo tři dny,
tak jsem nevěděl, jestli to vydržím.
„Nezvládnu to,
budu muset jít na velkou.“
Tak jo. Jsem zpátky.
Tak jsem začal hledat koupelny.
Protože se povídalo,
že někde byly koupelny a toalety, které ještě fungovaly.
- Fungují vám záchody? - Ne.
Ne. Nefungují.
Fajn.
Ale kamkoli jsem vešel,
hned jsem viděl, že to nefunguje.
Dál, zase nic.
„Ten je nechutný. Ten nefunguje.“
Fakt jsem musel na velkou.
Našel jsem veřejný záchod a vešel jsem dovnitř.
Nikdy v životě jsem neviděl nic horšího.
Lidi zakrývali hovna toaletním papírem,
ale pak na to zase kadili.
Takže tam bylo několik vrstev.
Jako lasagne.
Paluby tři, čtyři a pět jsou čisté. Uklidili to tam.
Můžete je použít.
Super. Děkuju!
Našel jsem jeden záchod, ale vůbec se mi neulevilo
a před tchánem jsem se dost styděl.
„Nejspíš se vám chce na velkou,
našel jsem funkční záchod. Snad je vám dobře.
Už jste použil červený pytlík?“ Fakt zvláštní konverzace.
Carnival měl mít zábavní lodě.
A to nám jako členům posádky říkají,
že to musí být nezapomenutelné.
Takže padlo rozhodnutí,
že otevřeme bar a drinky budou zdarma.
Rozhodně jsem byla proti otevřenému baru.
Lidi pak blázní.
Hej! Zrovna začali rozdávat alkohol.
To nám přišlo super.
„Pití zdarma. Jdeme.“
- Jo! - Konečně něco.
- Aspoň něco. - Plavby mají být zábavné.
Chlast zdarma. Tak jo.
Lidi si brali, co unesli, a odnášeli si to do pokojů.
Bylo to nejšílenější, nejvytíženější a nejopilejší.
„Dejte mi to pití. Jo.“
Všechno šlo skvěle.
Ale pak začali lidi močit z boku lodě.
„A sakra.“
Házeli červené pytlíky do záchranných člunů.
Někdo ho hodil
a vítr ho odvál zpátky k někomu,
kdo seděl venku na palubě o patro níž.
A ten člověk nechápal.
Ve stanovém městečku byli vedle nás novomanželé.
Spali spolu na lehátku přímo přede mnou.
Nepřetáhli si přes sebe ani prostěradlo, prostě to dělali jen tak.
Lidi to s alkoholem nezvládali, začali se prát...
Začalo to být děsivé.
Jako otec musíte chránit, ale já jsem nemohl nic dělat.
Bylo to...
Připadáte si bezmocně,
protože tohle se děje kolem
a vy s tím nic nezmůžete.
Věděli jsme, že to musíme zarazit
a zavřít bar.
Bylo to malé vítězství.
Chvíli jsme si užily a přestaly jsme myslet na to,
že jsme uvízly uprostřed oceánu.
15:01
Byly jsme radostí bez sebe, když jsme spatřily ty remorkéry.
Konečně je tu odtahovka.
To znamenalo, že se pohneme.
Konec byl na dohled.
Zdá se, že plujeme tímhle směrem.
Tahle nám drží záď.
Nejspíš tam má zpátečku. Jo, určitě.
Ale když nás remorkéry začaly tahat...
všechno se nahnulo.
Ten náklon bude na videu šílenej.
Už jsme sice pluli, ale úhel lodi se změnil
a všechno se naklonilo na stranu.
Remorkéry nás tahají. Drž si telefon.
Najednou se i počasí zhoršilo.
Věděl jsem, že to je nejspíš zlomový bod.
A v tu chvíli všechno přeteklo.
Panebože.
Je to tu zatopené.
Teče to i sem.
Co?
Představte si všechno ze záchodu, moč, hovna, všechno...
Bylo to všude.
Panebože.
- Pozor. - Pozor.
Zhoršilo se to hodně rychle.
Všechno přeteklo na podlahy a nepřestávalo to.
Odpadní voda.
Do prdele. Klouže to.
Jdete chodbou
a najednou čvachtáte. A je vám jasné, v čem stojíte.
Chodili jsme... v exkrementech.
Když jsem seskočil z horní palandy, dopadl jsem do vody.
„Co to sakra je?“
Bylo to strašné. Musel jsem zadržet dech.
Bylo to nechutné.
Bylo to všude.
V tu chvíli jsem už fakt chtěla z té lodi pryč.
ŠESTÝ DEN
Přes noc se k nám dostaly všechny ty nové podrobnosti.
Popis toho, co všechno se na té výletní lodi děje.
Pokoj je zaplavený.
Všude na chodbách je odpadní voda, splašky.
Na podlaze v jídelně jsou sračky a moč.
Říkali jsme si... Do prdele.
Náš tehdejší nový šéf, Jeff Zucker, chtěl zvýšit sledovanost
a rozhodl, že na to máme vsadit všechno.
Byl to risk, ale musel zariskovat.
Byl nový šéf, potřebovali jsme zvýšit sledovanost.
A on byl ochotný vsadit úplně všechno.
ŽIVĚ
Vysněná dovolená se stala noční můrou
pro tisíce pasažérů na palubě výletní lodi Carnival.
Po stěnách stékají splašky.
Nepřetržité reportáže.
Podíváme se dovnitř téhle obří lodě.
Hodně lidí na malém prostoru...
Mluvili jsme s námořními právníky, lidmi z infekčního.
E. coli, salmonela, shigela.
Mluvila jsem i s psychologem, aby nám pomohl pochopit,
jaké utrpení museli ti lidi zažívat.
Lámali jsme si hlavy a snažili se vymyslet jakýkoli úhel,
abychom o tom mluvili ráno, v poledne i večer.
Když jsem sledoval zprávy,
vždycky mluvili o dalších problémech na té lodi.
Říkal jsem si, že tam panuje chaos.
Tak jsem se na to podíval blíž a šokovalo mě, co jsem zjistil.
Během dvou let došlo k devíti incidentům s vadným palivovým potrubím,
zatímco byly lodě na moři,
které mohly způsobit požáry na palubě.
Je to neuvěřitelné.
V mém slovníku se tomu říká ruská ruleta
s lidskými životy.
22:23
Tou dobou jsem nevěděla, co je za den, kolik je hodin.
Nevěděla jsem, kolik dní už tam jsme.
Prostě ztratíte pojem o čase.
Probudíte se a zase jdete spát,
že už snad budete doma.
SEDMÝ DEN
Když takhle uvíznete na moři, začnete přemýšlet.
Myslím, že jsme se jen chtěli dostat domů.
Měli jsme toho plné zuby. Měli jsme ponorku.
Nedalo se tam nic dělat. Byli jsme tam jako v zajetí.
Cítíte se jako vězeň.
Bylo to jako Soudný den. Cítily jsme se jako v Survivoru.
V jednu chvíli tam postarší pán pořádal i čtení z Bible.
Od začátku jsem si plánoval, jak to bude skvělé.
Ale tolik se to zvrtlo, to jsem nechtěl...
Měl jsem pocit, že jsem selhal.
Nedívej se na mě...
Byla to strašná situace a nedalo se s tím nic dělat.
Jo.
OSMÝ DEN
Jela jsem do Mobile celou noc.
Chtěla jsem být v tom přístavu, až tam dcera dopluje.
Dojela jsem ke břehu.
A najednou byli všude novináři.
Všichni volali. Všichni chtěli rozhovor.
Šílený.
Poslední věc, co mi řekla, byla pro mě nejtěžší, a to:
„Mami, moc se bojím, že už tě nikdy neuvidím.“
16:17
Ten poslední den se strašně táhl.
Chtěla jsem, aby už bylo po všem, aby lidi vystoupili, šli domů,
dali si horkou sprchu a vyspali se.
A taky už jsem chtěla trochu klidu pro sebe.
Přiletěl vrtulník.
- Tak jo. - Jo.
Jak jsme se blížili ke břehu,
uviděli jsme víc letadel a vrtulníků.
A došlo nám, že to budou nejspíš média.
Výletní loď je teď zhruba 55 km od břehu a míří do města Mobile.
Začínají se objevovat videa a k tomu i příběhy.
Bylo to fakt zlý. Až do výtahu.
Začalo to stékat, znělo to jako déšť.
Padaly splašky.
Ten příběh metastazoval.
Bylo to pořád větší a větší.
Ne a ne umřít.
Když vidíte na Twitteru dokonce i hashtag,
výletní loď z pekla,
je jasné, že to sledují všichni.
NOČNÍ MŮRA! LOĎ ZVANÁ „VZNÁŠEJÍCÍ SE TOALETA“
NECHTĚL BYCH TEĎ DĚLAT CARNIVALU PR
MUSÍM SPÁT, ALE POŘÁD MUSÍM SLEDOVAT CNN
Ten risk se CNN vyplatil.
„Hovnivá plavba“ se stala největší aférou v Americe.
A vítejte zpátky v sále Fiesta na výletní lodi Carnival Triumph.
Z našeho karaoke baru je oficiálně záchod, ano?
Noční můra na výletní lodi Carnival Triumph.
...uvízl na moři a šest dní sral do sáčku.
V tuhle chvíli už to byla PR katastrofa.
To stačí. Už dost těch titulků.
Čekali jsme, že to bude naprostá mediální krvavá lázeň,
když loď vpluje do přístavu.
21:29
Už připlouvají.
Jakmile začala loď kotvit, uslyšeli jsme křik lidí.
Měli pro nás tabule.
Přenášeli na nás svou energii a nadšení,
že jsme konečně zpět.
- Úleva. - Konečně zpátky.
Slyšíte to troubení? Jak jsou šťastní, že to slyší.
Jen jsem děkovala posádce.
Myslíte, že snad mají v popisu práce sbírat lidské výkaly?
Už neberu soukromou toaletu za samozřejmost.
VÝLETNÍ LOĎ DORAZILA
Byla jsem na sebe hrdá, že jsem to zvládla
a nezhroutila se.
A byla jsem hrdá vlastně na celou posádku,
že jsme všichni drželi při sobě a tak tvrdě jsme pracovali.
Vypadá to, že lidé už vystupují.
Ano, lidé konečně vystupují.
Zaměstnanci pobíhají tam a zpátky.
I když jsme si mysleli,
že hosté budou po odchodu mluvit jen negativně,
dost nás šokovalo, a zároveň se nám ulevilo,
že hodně z nich děkovalo posádce za jejich nadlidské úsilí.
Vystoupila jsem z lodě a hned jsem běžela za mámou.
Rozběhla jsem se k ní a skočila jí do náruče.
Bože, strašně se mi ulevilo, když jsem ji konečně objala.
Okamžitě jsem se úlevou rozplakala.
Mám pocit, že mě to trochu posílilo.
Ta plavba měla být ten nejhezčí zážitek,
že jsme s Bekou zase spolu.
Ale pak se ukázalo, že to bylo mnohem víc.
Že spolu zvládneme všechno překonat.
Dobré i zlé.
Dostat se na pevninu bylo skvělé.
Stál jsem tam se svým budoucím tchánem,
potřásali jsme su rukou, objímali se a říkali si,
že jsme to společně fakt dobře zvládli a nemuseli jsme použít červený pytlík.
PO NÁVRATU CESTUJÍCÍCH A POSÁDKY PODAL FRANK SPAGNOLETTI NA CARNIVAL ŽALOBU
Ta loď neměla vyplout.
Z těch dokumentů lze vyčíst, že tam hrozil požár.
Dalo se tomu předejít.
Takže jsme měli šanci.
Ale problém byl lístek.
Pasažéři nemají právo Carnival žalovat,
protože když si prý koupíte na plavbu lístek,
ve smlouvě stojí, že lístek: „nezaručuje
bezpečnou plavbu, plavidlo schopné plavby,
dostatečné a výživné jídlo a hygienické a bezpečné podmínky.“
To v reklamě neříkají.
Neuvěřitelné.
Kdyby lidi tehdy věděli, že něco takového existuje,
asi by si lístek nekoupili.
Já určitě ne.
VŠECHNY FRANKOVY PŘÍPADY BYLY VYŘEŠENY
ASHLEY STIHLA SVATBU
DRUŽIČKY JÍ ZABALILY DÁREK DO ČERVENÉHO PYTLÍKU
DEVIN JEZDÍ S TCHÁNEM KAŽDÝ ROK NA DOVOLENOU
ALE JEN PO PEVNINĚ
LARRY A REBEKAH SI SPOLU DÁLE UŽÍVAJÍ VÝLETNÍ PLAVBY
JEN NE S CARNIVALEM
ABHI UŽ SE NIKDY NEPODÍVAL NA LASAGNE STEJNĚ
PO TOMTO INCIDENTU
UTRATIL CARNIVAL 115 MILIONŮ DOLARŮ ZA OPRAVU A RENOVACI TRIUMPHU
DNES SE PLAVÍ POD NOVÝM JMÉNEM
JE TO CARNIVAL SUNRISE
Dle Carnivalu byl požár nehoda, měli zavedená protiopatření
a loď prý splňovala podmínky.
Hosté dostali peníze, úhradu za dopravu, 500 dolarů a plavbu zdarma.
Carnival zlepšil bezpečnost, aby se požáry neopakovaly.
Změnili i obchodní podmínky
a odstranili upozornění o jídle, hygieně a stavu lodi.
Překlad titulků: Beata Krenželoková