Stor forandring.
Det er flatt.
Et halvt steg ned.
Ingen får si hva jeg skal gjøre.
Har aldri likt det.
Da jeg vokste opp, var det:
"Fullfør high school, college,
få deg en god jobb, og det er det."
Det var ingenting utover det.
"Men, vent litt,
det passer ikke med sånn jeg vil livet skal være.
Jeg vil gjøre noe annet."
Det er livsfilosofien min.
Vil jeg noe, så gjør jeg det.
Jeg trenger ikke din autoritet for å komme dit.
Popartisten fra 70-tallet kjent som pianomannen
lever i beste velgående på 80-tallet.
Beviset fant vi i Cincinnati i kveld.
Dan Royal var der.
Billy Joel er 33 og har satt ved pianoet i 29 år.
Noen sier at 1973 var et vendepunkt i karrieren hans,
med sangen Piano Man.
Nasjonal oppmerksomhet fulgt av en rekke hitlåter.
Men for et år siden
var en ny milepæl: motorsykkelulykken.
Håndleddet brakk.
Jeg har ikke full førlighet i det.
Jeg burde fått hånden ned, men jeg kan ikke.
Og tommelen ble knust.
Der er en benbit som mangler i tommelen.
Det gjør vondt.
Men dette er rock-and-roll. Jeg er ikke Vladimir Horowitz.
Joel har skilt seg fra konen.
En skulle tro at det og ulykken ville dempe fyren litt ned.
Jeg aksepterer det med verdighet og eleganse.
Jeg vil ikke leve!
Har dere tatt godt vare på Billy?
Du har hatt problemer, men har ny manager.
Nei, de banker meg hver kveld.
Du vet den motorsykkelulykken? Jeg kjørte bilen.
For dem som tvilte, Billy er tilbake.
Og det rare er at det virker som om publikum aldri dro.
Albumet Glass Houses var flott å spille live.
Det hadde en sterkere dynamikk for nå frem i en stor arena.
Det var nærmere rockemusikken
som begeistret meg før.
Etter at albumet var ferdig,
ønsket jeg å skifte retning totalt.
Jeg var i skilsmisse.
Jeg revurderte alt i livet mitt.
Jeg ville gjøre noe mer seriøst.
Jeg var i studio i fjor for å spille inn album,
men jeg fikk ikke fullført fordi jeg hadde en ulykke.
Det forskjøv alle planene.
Det tok lang tid å lage, men jeg gav ikke opp.
Billy har ikke
særlig tålmodighet i platestudio.
Jeg vil si The Nylon Curtain er unntaket.
Jeg ville lage et ekte lydmessig mesterverk.
Vanligvis bruker en studio til å fange noe en har skapt.
I dette tilfellet jobbet vi mye i studio
og brukte vi teknologien for å fullføre sangen.
Jeg eksperimenterte med å spille på studio som et instrument.
Han skapte stemninger og lydlandskap,
slik som på Scandinavian Skies.
Det var en produktiv tid for Billy musikalsk og kreativt sett.
De endret det jeg hørte i hodetelefonene.
Vokalen og ekkoet hørtes annerledes ut.
"Å, nå kan jeg skrive til det."
Jeg ville skape noe der lyden
var like viktig som notene.
På Pressure hører jeg Tchaikovsky-lignende...
Jeg vil høre mandoliner og balalaikaer.
Phil Ramone fant noen russiske balalaika-spillere,
og tok dem med i studio.
Det er rart å gå i studio
og se noen med gamle instrumenter.
Men det var veldig kult og låt flott.
Seks balalaika-spillere?
I en halvsirkel.
"Du tuller". "Nei, det vil vi ha."
Jeg er nok mest stolt av det albumet
som lydkunst.
Og det var en overgang i måten jeg skrev på.
For musikken ledet meg mot å skrive en annen type tekst.
Det kan ikke bare være om kjærlighet.
Det må være mer seriøst fordi musikken varmer seriøs.
Jeg hadde blitt voksen.
Jeg var ikke i 20-årene lenger.
Det handlet ikke bare om rock.
Det handlet om verden.
Det var i Reagen-tiden
som skulle være skinnende,
men der var mye tvilsomt som skjedde.
Løftet om Amerika var der ikke mer.
Ting var i endring.
Stålindustrien var døende i Pennsylvania.
Folk mistet jobben.
Det var overskriftene hver dag.
På et tidspunkt ble fokuset på sanger som Allentown.
Kameraet zoomer ut og en ser oss på et bestemt sted og tidspunkt.
Jeg tror han fikk til det han prøvde på.
Det var en typisk Billy Joel sang og en sang
om noe større enn ham.
Den egalitære naturen til sangen,
en forbindelse til arbeidere,
er viktig i musikken hans.
Sangene hans snakker til folk.
Han vet hva som vil treffe andre, fordi han har følt det selv.
Han har lidenskapen,
og jeg tror den starter i musikkens renhet.
Han bryr seg om menneskers erfaring.
Der ikke noe tøys.
Han skrev sanger som betyr noe.
Der er en sang på Nylon Curtain
som jeg skrev for venner som var veteraner fra Vietnam.
De ville jeg skulle skrive en sang for dem.
Jeg var ikke i Vietnam.
Det ville ikke vært troverdig.
De sa: "Vi forteller deg."
Der var aldri skrevet en sang fra soldatenes synspunkt,
hvem var han fyren der borte som ble skutt.
Ikke om rett eller galt.
Bare: "Hva følte du der?"
All kunst har politiske antydninger.
Hans var mindre politisk
og mer holdning.
Billys sinte unge mann var bare det,
han var ikke en sint, aktivistisk ung mann.
Det jeg liker ved tekstene,
er at de ikke direkte går dit.
Det er noe av grunnen til at materialet ikke er udatert.
Når jeg hører Goodnight Saigon
tenker jeg ikke på konsekvensene av Vietnamkrigen.
Jeg tenker på dem i sangen.
Jeg syns at Billy Joel på sitt beste skriver om mennesker,
ikke årsaker eller konsepter.
Takk.
Dere har vært utrolige.
Jeg har aldri likt å være politisk på scenen.
Folk vil bort fra sånt, jeg forstår det.
Men av og til skjer det noe,
og en kan ikke bare se bort.
Da jeg gikk med den gule Davidsstjernen
en ukes tid etter Charlottsville,
den høyreekstreme demostrasjonen...
Jøder vil ikke erstatte oss.
Jeg måtte gjøre noe.
Jeg var sint. Her marsjerer de gjennom en amerikansk by
og roper: "Jøder erstatter oss ikke."
Vi kjempet en krig for å beseire sånne.
Og så sier Trump:
"Der var flotte folk på begge sider."
Der var folk som var veldig fine folk på begge sider.
Han burde ha sagt at dette var onde folk.
Der er ikke noe tvil.
Nazistene er ikke gode mennesker. Punktum.
Jeg var veldig sint og måtte gjøre noe.
Jeg ville ikke stå på talerstolen på scenen og si dette er galt.
Så jeg hadde på stjernen
for å si at uansett
vil jeg alltid være jøde.
NÜRNBERG, TYSKLAND 1930-årene
Jeg er jøde.
Far vokste opp i Tyskland i en velstående familie.
Jeg møtte bare fars foreldre et par ganger.
De var stolte over å være tyske.
De var ikke praktiserende jøder.
Far feiret bar mitzva og det var det.
De gikk ikke i synagogen.
Men i Tyskland
var du jøde om familien var jødisk.
Farfaren min Karl Joel,
hadde en bedrift i Nürnberg som het Joel Macht Fabrik,
og de hadde en fabrikk der de lagde tekstiler og klær.
Bedriften gikk veldig bra
helt til nazistene kom til makten.
De var velstående.
De bodde i et fint hus ved en park.
I denne parken holdt nazistene massemønstringer.
Vi har det beste blodet
og vi vet det.
Vi har besluttet å beholde ledelsen av nasjonen
og å aldri gi det fra oss!
Far kikket over gjerdet
mens de holdt antisemittiske taler
og så hva som foregikk.
Tenk for et traume
å se SS-opptogene hylle disse prinsippene.
Han ble født i 1923,
så han var ti da Hitler ble rikskansler i Tyskland.
Ting ble ubehagelige.
Den tyske regjeringen annullerte statsborgerskapet
til alle jøder.
En kunne ikke sitte i parken.
En kunne ikke gå på gaten.
En hadde ingen rettigheter.
Jødiske barn måtte sitte på en side i klasserommet på skolen.
Etter hvert kunne han ikke gå på skolen.
Avisredaktøren Julius Streicher
hadde noen antisemittiske aviser som han gav ut.
Der Stürmer var den største.
De var etter bestefaren min.
Han ble kalt "Jøden Joel".
Etter hvert gikk forordninger og lover
og antisemittiske aviser hardt ut over bedriften.
De måtte merke all utgående post med "J" for jøde.
Jeg vet ikke hvorfor han trodde han kunne overleve,
for det ble tydelig
at ingen jødisk bedrift kunne overleve.
Han må ha vært en optimist
eller så ville han ikke se hva som skjedde.
De ble tvunget til å selge bedriften for ingenting.
For en slikk og ingenting
til en mann kalt Neckermann.
Men Neckermann betalte aldri.
Farfar spurte hva han skulle gjøre for å få pengene,
og fikk meldingen: "Vi gjør opp regningen."
Han ble advart i siste liten: pass deg.
De dreper deg.
Farfar forstod at det var slutt.
Jeg må dra mens jeg kan. Han var heldig.
De kom seg over grensen til Sveits,
som var vanskelig for mange.
Hvis besteforeldrene mine ble funnet på toget
med papir på at de var jøder,
ville de blitt sendt til en konsentrasjonsleir.
De kom seg ut, et mirakel.
Det ironiske er at da Neckermann overtok bedriften,
begynte de å produsere de stripete draktene
som fangene i konsentrasjonsleirene måtte bruke.
De ble laget av Joel Macht Fabrik.
Jeg visste ikke noe av dette før jeg var midt i 20-årene.
Det er mye jeg ikke vet. Jeg prøver å få oversikt.
Jeg kjente ikke far
fra jeg var rundt åtte år gammel
til jeg var midt i 20-årene.
Prøvde å finne ut hvor han var,
hvordan jeg kunne kontakte ham, men ingen visste.
Da jeg var 21-22, dro jeg til Europa.
Jeg spilte i klubber
og i små barer og utstillingslokaler.
Og jeg tenkte jeg kunne spore opp min far,
for jeg hadde ikke hørt fra ham. Ingen kort, telefoner.
Jeg lurte på om han var død eller i live.
Dagen før jeg skulle tilbake til USA
fikk jeg et telegram.
Der stod: "Vi har funnet din far."
"Gud, de fant far.
Hvor? Hvordan?"
Jeg fant ut at far bodde i Wien.
Jeg dro for å besøke far i leiligheten,
og der var en liten blond gutt.
Jeg fant ut jeg hadde en halvbror.
Jeg møtte Bill da jeg var fem.
Jeg husker øyeblikket.
Det var første skoledag. Og jeg var akkurat ferdig.
Han fortalte en godnatt-historie.
Jeg så bilder av far som lekte i snøen og stod på ski.
Jeg sa: "Du gjorde aldri det med meg.
Hva gjorde jeg galt. Hvorfor hørte jeg aldri noe?"
Jeg hadde vanskelige følelser rundt dette,
men han hadde et merkelig liv.
Han kjempet for den amerikanske hæren under general Patton.
De frigjorde Dachau.
Jeg ville ham skulle fortelle,
men han ville ikke snakke om fortiden.
Jeg hørte mesteparten fra min bror.
Den første uken
etter frigjøringen var han der
og så alt det grusomme.
Det traumatiserte ham.
Så fant de ut om fars familie,
at de ble jaktet på.
Mange av dem var i Auschwitz.
Mesteparten av familien ble drept.
Jeg besøkte kirkegården hvor Joel-familien ble gravlagt.
Jeg visste ikke at jeg hadde så mange slektninger.
Der er et underliggende sinne som dukker opp.
"Hvorfor? Ingen gjorde deg noe."
Men de utslettet familien min.
Jeg skulle gjerne kjent noen av dem.
Så far var veldig lukket.
En mørk mann.
Han sa en gang da jeg var liten:
"Livet er en svinesti."
Det er ikke et særlig positivt bilde på livet.
Da han flyttet til Amerika fant han seg aldri til rette.
Han syns det var for kommersielt.
Manglet kultur.
Og antisemittismen han møtte, gjorde ham bitter.
Besteforeldrene mine bestemte seg for å dra tilbake til Tyskland.
Det var på den tiden foreldrene mine skilte seg.
Og han flyttet tilbake til Europa.
Jeg var der da Billy møtte faren.
Faren kom inn og ingen sa noe,
men en merket angsten.
Det var ubehagelig.
Hvordan gjenoppta kontakten med sin far?
Hvordan gjør han det med sønnen?
Vi var for sjenerte til å snakke sammen.
Vi brukte tid nær hverandre
og prøvde å varme opp
og finne ut hvordan vi kunne kommunisere.
Ingen av oss visste hvordan.
Tankene marinerte.
Og en dag satt jeg meg ned og skrev en sang.
Dette er til min far.
Jeg er så heldig å få bli kjent med Billy.
Billy hadde mange traumer fra barndommen.
Når en ser på sangene hans, ser du glimt av dette.
"Vienna venter på deg" Det var vel det jeg søkte.
Min far var der.
Jeg søkte etter ham.
Men i tillegg til far, er det verdens musikkhovedstad.
Så det har flere betydninger, flere lag.
Jeg tror Billys historie er mye dypere psykisk sett
enn Billy ønsker å vite.
Der er traumer en aldri kommer over,
og der er motivasjonsfaktorer
som vi ikke engang vet om.
Jeg tror hans drivkraft
er fra ønsket om å kjenne faren gjennom musikken.
Takk.
Jeg vil forsøke å spille på pianoet med min far hvis han vil komme opp.
Der var alltid en fjernhet, alltid en avstand.
Han holdt deg på avstand.
Jeg ville være nær ham.
Jeg ville likt at far var stolt av meg.
Jeg ville snakket med ham om musikk og livet.
Men vi fikk aldri et sterkt bånd.
Hadde aldri det magiske øyeblikket.
Det er skuffende.
Where's the Orchestra var siste sangen på Nylon Curtain-albumet.
Det var en sang om desillusjon.
Det er en oppsummering av livet mitt.
Livet er ikke en musikal, men en gresk tragedie.
God natt D.C. Ikke la noen tråkke på dere.
Jeg var emosjonelt og fysisk utslettet etter The Nylon Curtain.
Jeg følte meg nesten død.
Jeg hadde vært på turnè år etter år,
skrev, spilte inn, turnerte, om og om igjen.
Jeg hadde aldri tatt skikkelig ferie.
Jeg snakket med Paul Simon som var en venn.
Han sa: "Hvorfor ikke dra til Saint Barts i Karibia?"
Det var ukjent.
"Det er stille og rolig.
Du vil like det. Ingen vil plage deg."
Så jeg fulgte rådet og dro til Saint Barts.
Jeg trodde det var en rolig øy.
Christie Brinkley har truffet blink
i modell-karusellen.
Den gyldne jenta fra California har rekorden
i å dukke opp på mer enn 100 magasinforsider.
Jeg var på fotooppdrag. Vi var på Saint Barts.
En i teamet kommer løpende inn og sier:
"Herregud folkens, Billy Joel er på PLM."
Vi går bort til PLM og han sitter i baren.
En ting jeg liker ved Billy er at han ikke trives uten et piano.
Han opptrer ikke så andre kan høre ham opptre.
Det er som et sikkerhetsteppe. Så det er ikke rart.
Han er på Saint Barts.
Han er på en bar. Der er et piano.
Han setter seg for å spille, ser opp,
og der står noen nydelige modeller å ser på ham.
Han er solbrent.
Han har Hawaii-skjorte, en ferieskjorte.
Jeg sa: "Dette er fantastisk.
Tusen takk Mr. Piano."
Han fikk meg til å le.
Han var så morsom.
Han sa: "La meg spille noen sanger til deg."
Jeg setter meg ved siden av ham.
Han spør hvilken musikk jeg liker.
Jeg begynte å synge på:
Jeg tok meg av syngingen,
og Billy bare sa:
"Ok, greit."
Han spiller sangen og jeg synger.
Og så kommer Elle MacPherson inn.
Hun er stor Billy Joel-fan.
Hun har en nydelig kropp
og draperer den nydelige kroppen rundt
for å fange oppmerksomheten hans.
Jeg flørter med Elle. Jeg flørter med Christie.
Plutselig kommer en ung jente og sier:
"Jeg kan også synge."
Jada, sikkert.
Som i "Ikke plag meg."
Den unge, nydelige jenten åpner munnen og åpenbarer stemmen.
Det var Whitney forbanna Houston!
Det var hennes første modelljobb.
Det var utrolig.
De var nydelige alle sammen. Alle var modeller.
Jeg var bare en solbrent slamp som spilte piano.
Og så fikk Billy
muligheten til å synge noen sanger.
Han var så underholdende
og morsom og rosa og skinnende.
Det var noe vinnende ved ham.
Vi hadde det kjekt med å le og snakke.
Så vi bestemte oss for å holde kontakten.
Begge bodde i New York City
og vi begynte å henge sammen og vi likte hverandre.
Jeg sa til min mor: "Jeg er sammen med en skikkelig søt fyr,
men han er ikke egentlig min type.
Han har boblete Long Island-sveis.
Men han er interessant og morsom."
Hun sa: "Du kan forandre håret.
Du kan forandre skoene.
Men har en et godt hjerte, bør du følge hjertet ditt."
Så vi gikk ut, på ekte date, på en Beach Boys-konsert.
Selvfølgelig endte Billy på scenen.
Der var noe søtt og gammeldags ved ham.
Slik forvandlet vennskapet vårt seg til romanse.
Her dater jeg en nydelig supermodell. Og jeg? Jeg er fra Hicksville.
Hva gjør jeg med henne? Hun med meg?
Det var en produktiv tid for meg.
Jeg skrev mange sanger til henne. Hun var en muse.
Det var som å være tenåring igjen.
Å oppleve de samme følelsene som jeg hadde
da jeg oppdaget romanse og kjærlighet.
Vi har det veldig bra!
Det var moro å ha en virvelvind-forelskelse
og få aspekter av det omgjort til musikk.
Jeg ville lage noe enkelt og dumt og glad.
Jeg lagde An Innocent Man,
som er en hyllest til all musikken fra tenårene mine.
Som sangen Innocent Man som er gjort i Drifters-stil.
Med Uptown Girl
ville jeg gjenvinne The Four Seasons med Frankie Valli.
Vi var alle bar-band-gutter.
Det var som å gjenta 50- og 60-årene
og spille musikken vi vokste opp med.
Vi koste oss med innspillingen.
Alle sangene på An Innocent Man
kom raskt.
Jeg mener, bare...
"Jeg føler meg sånn, skriver sånn.
Det er sånn."
Billy Joel er midt i en nasjonal turnè
som var utsolgt før han startet."
Her er helt nytt publikum.
Yngre folk som ikke kjenner til Piano Man,
som ikke kjenner til The Stranger, men bare
videoene fra Pressure og Allentown,
og de nye videoene fra An Innocent Man.
De har akkurat oppdaget meg, det er topp.
Billy er utrolig.
-Hvor gammel er du? -16.
Dette var tidlig 80-tall da MTV ble til.
MTV musikk-TV!
Musikkvideoer 24 timer i døgnet!
Billy likte ikke å lage musikkvideoer.
Han ville at musikken skulle fylle luften
og at folk skulle bruke sin egen fantasi som er grenseløs.
Og han trodde ikke han var en idol-type som passet
i videoene.
vi vil se bra ut foran kamera, ikke sant?
Og Paula sørger for det.
Han visste de var viktige.
Så videoene ble en stor del av karrieren hans.
Dette er ikke en video. Det er en stor mini-film.
En tre-minutts-film.
Jeg hadde begynt med musikkvideoer.
Jeg hadde et lite produksjonsselskap.
Jeg ringte Bill og fortalte det.
-Stille! -Filmer!
Den første sangen var Tell her About It.
Dannis Arfa, Billys agent sa han kunne få tak i Rodney Dangerfield.
Hei, Rodney Dangerfield her.
Jeg er på MTV, verdenspremieren på Billy Joel-videoen.
Vi laget Tell Her About It, den ble godt mottatt.
De laget noe av det som skilte seg ut i den perioden.
Billy Joel her.
Du ser meg på MTV musikk-TV.
Neste video var Uptown Girl.
Billy sa: "Vi får med Christie."
"Ja, hun er i avisen med deg hver dag.
Det er naturlig at det er henne."
Jeg spurte Christie.
Hun sa: "Ser du dette? Det er penger."
Jeg sa: "Du er bare med en liten stund.
Du får hår og sminke som du vil, alt du vil.
Bare si ja til Billy.
Så hun sa ja.
Jeg følte meg vel i bensinstasjon-klærne
for jeg har jobbet der.
Billy ville ikke danse.
Jeg sa: "Du skal ikke danse, bare gå fra A til B
og du skal gjøre det med stil."
Den var energisk og viste kjendismakten.
De var det mektigste kjendisparet på den tiden.
Jeg mener, den ultimate pop-rock-stjernen
og verdens flotteste modell i kjendisvideo
som fremdeles er legendarisk.
Uptown Girl var en plate med verdenssuksess.
-Er det du som synger Uptown Girl? -Det er meg.
Momentumet...
Albumet hadde fire hitsingler.
Men igjen kjempet den mot kritikerne.
Innocent Man er uutholdelig
På tidlig 80-tall,
om folk ikke syns det var rock,
fikk det gjerne en spesiell type kritikk.
Alle rockekritikerne var interessert i blues-basert rock.
Billy Joel passet ikke inn i den formen.
Og møtte derfor enten likegyldighet eller forakt.
Vi hadde det felles med Bill. Vi fikk dårlige kritikker.
Jeg tok det personlig. Det såret.
"Hvem er disse folka? De kjenner meg ikke."
Jeg vet han hatet kritikerne.
Jeg vet det plaget ham.
Faen ta kritikerne.
Alle kritikere som har kritisert Billy, hvor er de?
Hvor er alle folkene som visste så mye
om hva vi burde gjøre?
Billy la så mye av seg selv i sangene.
Mange av dem er selvbiografiske.
Han vrenger ut sitt indre, livet sitt og sjelen sin,
legger det ut,
og så meier noen dem ned. Det er smertefullt.
Selv etter 40 millioner album
fem Grammy-priser og dusin gullsingler
har rosen, for det meste, misset ham.
Kritikerne sier den varierte stilen hindrer
en autentisk musikk-identitet.
Andre kaller ham uoriginal etterligner.
En musikalsk kameleon.
Påstandene har forståelig nok gjort Billy Joel litt defensiv.
Det er ikke dårlig. Det er renessanse.
Jeg endrer meg.
Jeg liker all slags musikk.
Om du ikke liker Billy Joel,
blir allsidigheten faktisk en ulempe.
Mange kritikere så på Billy
som en opportunist.
En fyr som ikke har egen identitet.
Som ville gjøre alt for å bli spilt.
Som jaktet på trender.
Ja, han skriver fine sanger,
men han er uoriginal og uselvstendig.
Kritikerne satte ikke pris på Billy Joels musikalitet.
For den gjengen er musikalitet et dårlig ord.
Men selv med de varierte inspirasjonskildene hans,
er det noe autentisk ved ham.
Folk responderer på det.
De tror de kjenner ham,
og de responderer på det han sier og føler.
Ser en på Billys sanger, går han ikke rundt grøten.
Han skriver ikke obskure tekster.
Han er rett frem og veldig åpenhjertet,
en vet akkurat hva han mener og hva han sier.
Jeg dveler ikke i metaforer og bilder.
Jeg skriver som jeg snakker,
og skriver som jeg tenker.
Jeg tror det er den andre grunnen til at kritikere ser ned på ham.
Dette er det samme som de største låtskriverne
i populærkulturen,
i den amerikanske sangboken, gjorde.
Han er en av få moderne låtskrivere
som kan skrive en standard
etter reglene: vers, refreng, vers, refreng,
bro, modulasjon, avslutning.
Det er en utdøende kunst.
Han er en strukturell låtskriver og det setter jeg pris på.
Jeg tror det er det som får sanger til å vare.
Kritikerne likte ikke Innocent Man.
Hvem bryr seg.
Jeg vil gjøre det jeg er interessert i.
Jeg vil gjøre det jeg vil høre.
Det største rock-and-roll-showet noensinne.
Billy!
Takk, Billy!
Jeg så ham aldri på forsidene i magasiner
med armen rundt noen før det.
Så fikk ikke paparazziene nok av ham.
Det eksploderte.
Der er de. Paparazziene i London.
I Christie-årene var det intenst.
Han ble kjendis.
Men jeg så aldri at han følte seg vel med det.
Christie, kan du se hit?
Vår første krangel
var fordi vi var omgitt av paprazzier
og Billy var veldig uhøflig mot dem.
Jeg sa: "Det er enklere å gi dem et smil.
Nå vil de ta bilde av deg når du gjør...
og de publiserer dem."
"Ser du et kamera, smil,
de får bildet sitt og lar oss være."
Vi pleide å tulle.
Hver gang vi så et kamera
poserte jeg, mens han gjorde...
vi gjorde gimmicken over alt.
Jeg husker at de datet
og jeg husker jeg sa:
"Skal du gifte deg?"
Han spurte: "Syns du jeg skal det?"
"Jeg syns du skal.
Ja, jeg syns du skal."
Pop-rock-sangeren Billy Joel
gifter seg i New York.
Bruden er modell Christie Brinkley.
Vi ville gifte oss i havnen
med New York skyline og frihetsgudinnen.
Bryllupet var flott. Alle dro.
Meg, Steve og Brian var i brudefølget.
Han gav alle mine 45-ere til DJ-en,
og vi spilte all den musikken.
Vi hadde mange gjester.
Folk fra plateindustrien, noen fra modellindustrien,
hele bandet var der,
venner og familie.
Det var virkelig moro og glamorøst.
Det var stort.
Det var litt: "Slik er det å være berømt."
I dag er det 15. desember 1985,
og dette er den nye byen vår, East Hampton.
Er det ikke nydelig?
Hallo! Her kommer innkjøringen vår.
De første årene var så moro, det var så fint.
Her kommer den! Ja!
Vi kom oss hjem!
Seilerne!
Noen er litt større for tiden.
Bare fire uker igjen.
Tre og noen dager.
Vel, det er 16. desember, så neste gang vi filmer
har vi kanskje noe å fortelle.
Modell Christie Brinkley og sanger Billy Joel
er stolte foreldre.
Brinkley fødte en jente på tre kilo
i går kveld på et sykehus på Manhatten.
En blir ikke voksen
før en har erfart å være foreldre. For plutselig
er ikke fokuset på deg.
Det gir et helt annet perspektiv.
Uforbeholden kjærlighet.
Jeg hadde aldri kjent noe sånt før jeg holdt det lille barnet i armene.
Dette er viktigere enn meg. Dette er alt.
Dette er fremtiden.
Og jeg er ansvarlig for det.
Jeg må sørge for å gjøre det rette.
Nå kjører vi.
Jeg hadde ingen far.
Jeg ville være den faren jeg ikke hadde.
Det var viktig for meg.
-Hei! -Hei!
Jeg vokste opp i East Hampton.
Jeg tenkte: "Wow, foreldrene mine er veldig populære."
Jeg visste ikke at foreldrene mine var kjendiser.
Jeg trodde jeg var stjernen
for det var slik de behandlet meg som barn.
De filmet meg og bygget meg opp
og gjorde meg til stjernen i familie-musikalene.
Det er meg.
Billy satte seg ved pianoet og spilte,
og hun stilte seg inn på pianoet
og begynte å synge.
Vi sang hver dag.
Når farmoren min, Nanny Roz, var blant oss,
sang hun alltid.
Hun elsket musikaler lidenskapelig.
Der er en sang fra musikalen Showboat:
Fordi han er min Bill...
Hun gav min far navnet etter den sangen.
Roz var noe for seg selv.
Når hun og Billy var sammen
elsket de å synge sanger fra Broadway,
og de skiftet dialekter.
Du kommer aldri på kaffe mer.
De elsket å lage show sammen.
Farmor var ekstremt ekstrovert,
nesten for mye.
Et vell av følelser
boblet alltid inni henne.
Hun begynte å synge på noe,
og så ble hun overveldet av følelser
og begynte å gråte.
Hun var uforutsigbar.
Veldig ustabilt humør.
Det var vanskelig for ham å se moren oppføre seg så ustabilt.
Men jeg tror han følte stor sympati
for hennes vanskelige situasjon som enslig mor.
Hun var alltid der. Alltid.
Hun var min opprinnelige motivator.
Hun var min forkjemper.
Han elsket henne gjennom tykt og tynt.
Hun var så stolt over at han var så suksessfull
og reiste rundt i verden.
Der er Big Ben, Alexa. Ser du den store klokken?
Il Torcello, la prima capitale di Venezia.
Jeg elsket å være på veien.
Og jeg elsket å være en del av den store turnè-familien.
Så jeg prøvde å dra så ofte som jeg kunne.
Og jeg følte det var viktig for Billy
å ha tid sammen med Alexa.
Kommer fansen få alt de vil ha?
Ikke alt de vil ha.
Hun har garderobe-greier, sminke, gode greier.
Folk følte en tilknytning til dem som par.
Jeg tror det er moro for folk å se at motsetninger tiltrekkes.
-Jeg er John Malkovich. -Billy Joel her.
Jeg må si at jeg beundrer at du er gift med Cindy Crawford.
Nei, jeg er gift med Christie Brinkley.
Lov å drømme.
Jeg gav ut Nylon Curtain,
og så gav jeg ut An Innocent Man.
Jeg hadde en ny datter.
Jeg ville ikke slave alene
på et rom for meg selv og prøve å komme på sang etter sang.
Jeg ville kose meg med familien.
Så jeg motsto det i noen år.
Men jeg visste at jeg til slutt måtte tilbake på jobb.
Ta harmonien.
Det var en slags kamp å skrive.
Jeg hadde ikke de samme ambisjonene som på de forrige albumene.
Jeg hører det på platen.
Jeg må finne en ny seksjon der.
Bro eller...
Når jeg skriver, er pianoet
et stort svart beist med 88 tenner
som prøver å biten hendene mine.
Det vil ikke komme.
Når jeg begynner å få det til
må jeg sørge for å være der til jeg får det til.
For følelsen av at det er tørt er det verste.
Jeg skriver alltid alene.
Det er veldig ensomt.
Jeg må ha isolasjon når jeg skriver.
Ellers blir jeg distrahert. Jeg må være i min egen hule som en huleboer.
Jeg blir gretten, sur, irritabel,
jeg går gjennom alle følelser.
Jeg føler meg helt isolert fra verden.
Men det må være slik om jeg skal skrive alene.
Jeg må være i et fullstendig vakuum.
Det er en ensom jobb.
For meg er musikken språket. Der er alltid en beskjed i musikken.
Selv før ordene. Der er noe der.
Arbeidet er å grave det ut, finne ut hva det er.
Trommene høres flott ut i dette rommet.
Hører du ikke trommene?
-Høres det bra ut? -Utrolig.
-Lib, du kan gå hjem. -Syng.
Kom igjen. Syng.
Jeg ble fortalt av Phil Ramone som var venner med Ray Charles,
at Ray ønsket å gjøre en sang med meg.
"Har du noe i tankene som du kan skrive for deg og Ray?
Ray Charles har vært mitt idol.
Han er kanskje min favorittsanger gjennom tidene.
Så jeg tenkte jeg kunne skrive en sang om noe vi har felles.
Hva har vært det mest stabile i livene våre?
Pianoet.
Så vi fløy til Los Angeles for å spille inn.
Inn kom Ray Charles og jeg frøs nesten.
"Gud, han er virkelig her.
Ray Charles faktisk.
Du kan synge: "I've come far from the life..."
Jeg gjør ferdig broen.
-Vil du jeg skal fortsette å synge? -Ja.
Phil Ramone sa:
"Begge kan spille piano."
Det brøt umiddelbart isen.
Det er et bånd mellom folk.
Begge en følelsesmessig tilknytning til det.
Og nå skal jeg synge med Ray Charles.
Jeg var så redd.
Jeg elsker metaforen om pianoet
som en livslang forelskelse.
Jeg forguder den sangen.
Og å få Ray Charles til å synge med ham.
Det er genialt.
Der er den.
-Ja, det er bra. -Det er suppe.
Suppetid.
Soupe du jour, det er det.
-Skjer når du slapper av. -Ja, det stemmer.
Etter The Brigde turnerte vi i hele verden.
Vi var over alt.
Vi spilte i Frankrike.
Vi var i Holland. I London.
Vi spilte i Berlin i 1989 da muren falt.
Vi var de første som spilte etter gjenforeningen av Tyskland.
Jeg holdt en tale.
Slik jeg oppfattet det, ville du alltid dra til et unikt sted
hvor folk ikke kunne oppleve sånt.
Og du sa ja til sånt andre ikke ville gjøre, slik som Russland.
Hva er det maksimale du ønsker å oppnå
med den to uker lange opplevelsen?
Få mange venner,
forhåpentligvis gjøre folk glad med musikken
og få til noe vi kan fortsette på.
Han inviterte oss hjem til seg.
-Du har god musikk. -Takk.
Popmusikk er et universelt språk blant unge i alle land.
Politikerne klarer visst ikke å få gjennomslag.
Jeg tror det er opp til artisten å få til dialog.
Farvel, takk.
Publikum var topp
og var klare for å høre rock-and-roll.
De ville rocke.
Det var stemningen blant folk i Russland.
De ville være sammen med oss.
Vodkaflasken kom på bordet,
og de tok av korken og kastet den.
Jeg husker de ikke hadde skrukork på vodkaen.
Det var en greie en tok av og kastet.
Jeg sa: "Har dere ikke en kork å sette på?"
De sa: "Hvorfor?"
"Hvorfor skal vi det?"
Da jeg ødela pianoet, elsket publikum det.
De hadde aldri sett det før.
Rike amerikanere ødelegger utstyret sitt.
"Er han sint?"
"Hva ødelegger dere i kveld?"
Det er pappa, Alexa, i helikopteret!
Det er pappa!
-Jeg kom fra Leningrad for to dager siden. -Hvordan er det?
Jeg er så glad for å bo i USA
Det er topp å være hjemme.
Vi skal ut på veien igjen. Denne gangen drar vi til Maine.
Vi har kommet hit.
Bantam Lake.
Christie, vis dem Bantam Lake.
Vi satte oss fore å kjøre kystlinjen fra Maine,
og kjøre sikk-sakk inn og ut langs kysten.
Det var en magisk tur der vi oppdaget små byer.
Det var morsomt fordi i alle byer vi kom til
spurte servitøren eller eieren av restaurantene:
"Å, ja, det er dere som eier den store eiendommen oppi gata."
"Nei, det gjør vi ikke."
Så sa de: "Å, ja,
du kjøpte en hest av meg".
"Nei, det gjorde vi ikke."
Interessant.
Jeg er glad vi blir i området
og ikke kjøre videre.
Det er slutt på dagslys.
Vi traff på folk som sa:
"Du kjøpte det gamle hotellet
i North Carolina" eller noe sånt.
Jeg sa: "Nei, det var ikke oss."
Jeg begynte å få en følelse
av at manageren kjøpte ting med pengene hans.
Jeg tenkte at han flyr alle veier
i privatfly.
han kjøper mange veddeløpshester.
Og alle tror vi har eiendommer i nærheten.
Det er noe som ikke stemmer her.
Jeg sa til Billy: "Frank Weber lurer deg for penger."
Han ville ikke høre det.
Jeg hadde en leilighet på Manhatten,
og jeg dro for å se på et hus som trengte oppussing.
Jeg fikk høre at det var problemer med utgiftene til oppussingen.
Folk jeg kjente i musikkbransjen sa:
"Du bør ikke ha problemer med å ha nok penger til dette.
Du har mange hit-plater. Hvor er alle pengene dine?"
Jeg hadde ikke et svar.
Jeg hadde ikke hatt kontroll på det.
Billy ringte meg: "Jeg har ikke penger til huset."
"Men Frank kan betale for sitt?"
"Han har ikke de samme utgiftene."
Jeg sa: "Billy, du er så naiv."
Frank hadde blitt en fortrolig, en pålitelig rådgiver.
Billy sa at han ikke hadde mye penger.
At Billy Joel ikke skulle ha penger, var latterlig.
Noe er galt.
"Du har hatt plater på topp ti, turnèer. Du bør ha mye penger.
Hvorfor har du ikke mye? Hva er problemet?"
Han sa:
"Pass dine egne saker."
Da jeg sa det første gang, sa han:
"Jeg har kjent ham mye lenger enn jeg har kjent deg."
Han følte dette var familien. Den familien han valgte.
Jeg sa: "Jeg elsker deg og prøver å beskytte deg.
Jeg ser at noen lurer deg for penger."
Billy stolte på ham.
Han stolte mer på ham enn på meg,
som selvfølgelig var smertefullt å høre.
Jeg sa: "Få deg en revisor.
Jeg sier ikke at noe er feil,
men noen bør se på det."
Jeg fikk en godkjent revisor.
Etter revisjonen fant jeg ut at jeg ikke hadde så mye penger som jeg burde.
Det var et hardt slag.
Jeg burde være verd dette, men var verd dette.
I går saksøkte Joel Frank Weber for 90 millioner dollar,
manageren siden 1980.
En revisjon av Webers selskap,
Frank Management, har funnet at
Weber brukte Billy som sin personlige bank.
Det er ille nok at han
var Billys svoger,
men han er også gudfar for Billy Joels datter.
Jeg skyldte onkel Sam fem millioner dollar.
Jeg hadde ikke det jeg trodde.
Det var grusomt.
Billy kan ha en blind lojalitet,
og det hadde han til Frank.
Til slutt ble lojaliteten brutt.
Det var et emosjonelt sjokk.
Hvis jeg ikke kan stole på at han passer på meg...
Hvor dum var jeg?
Hvor naiv kunne jeg være?
Det var deprimerende.
I starten eide ikke Billy sangrettighetene sine.
Under min ledelse
tok vi tilbake rettighetene
til sangene hans.
Frank Weber sa han alltid gjorde det som var best for Billy,
og var helt uforberedt på søksmålet.
Billy pleide å si at han tok seg av musikken
og jeg skulle ta meg av forretningene.
Frank avviser anklagene
og påstår at investeringene mislyktes
på grunn av resesjonen og andre faktorer.
Det var en livsendrende, tragisk hendelse for min far.
Da han sviktet tilliten og vennskapet...
Det var veldig ødeleggende.
Det smertet ham veldig.
Da jeg fant ut at pengene mine var oppbrukt,
ble jeg rasende.
Jeg forstod at jeg måtte starte helt på nytt.
Jeg må tilbake til å skrive sanger,
spille dem inn,
og dra på turnè for å få pengene tilbake.
Jeg har familie, jeg har barn,
jeg har en kone, slektninger, jeg må ta vare på alle.
Jeg tok vare på alle.
Er du trøtt?
Jeg er utslitt. Har ikke stoppet.
Jeg var bekymret for om dette ikke ville være bra for ekteskapet.
Dette blir ikke bra for forholdet til datteren min.
Jeg er bitter og sint.
Jeg vil være med dem.
Jeg vil ikke gjøre dette på grunn av økonomiske problemer.
Men jeg hadde ikke noe valg.
Jeg måtte gå ut og tjene penger.
På dette punktet i karrieren,
kunne han booke flere kvelder i Madison Square Garden,
flere kvelder i Boston.
Så muligheten til
å tjene pengene tilbake,
var nok en bedre ide
enn å kjempe og bruke opp energien
og dra seg selv ned og bare...
Så avgjørelsen ble tatt
om å brette opp ermene og jobbe for å bøte på det.
Long Islands egen låtskriver, komponist, sanger og konsertartist.
Billy Joel til Yankee Stadium.
Fyren blir større ved hvert album.
Sikkert fordi han er en vanlig fyr tross de utrolige talentene.
Liker du følelsen på slutten?
Tar vi tre ekstranummer?
Det er kjempebra.
Rock-and-roll, Billy Joel!
Samme hva han synger, jeg vil bare se Billy Joel.
Han er en utrolig underholder.
Vi kjørte helt fra Ohio for å se Billy Joel spille Piano Man en gang.
Det skjer mange musikere.
Vi tenkte ikke på pengene.
Det handlet om å være musiker, ikke penger.
Jeg ville ikke være businessmann.
Jeg ville være artist.
Jeg ville ha fokus på musikkene og kreativiteten.
Jeg er viktigere.
Tull, jeg var ikke viktigere.
Jeg måtte beskytte sangene. De var barna mine.
De var foreldreløse til jeg hevdet foreldreskapet.
Jeg overtok styringen
og så meg ikke tilbake.
1989 har vært et år med endring for Billy Joel.
Han ble 40, sparket manageren, fikk nye folk i bandet
og slapp sitt første album på tre år.
Det heter Storm Front.
Det brenner en flamme i Billy Joel, næret av dårlig ledelse
Blakk Billy Joel jobber hardt for å komme ut av hullet
Det er et orkan-flagg.
Rødt flagg med svart kvadrat i midten.
Ser du flagget, går du ikke ut.
-Er det en advarsel? -Ja.
Det betyr at noe vil skje. Det blir storm.
Favoritt Joel-album?
Det er vanskelig.
For meg er det Storm Front.
Folk sier: "Du er jo fan,
det var sent i karrieren."
Hvor mange andre artister vet du om
som sent i karrieren
leverer et album som berører?
Etter å ha vært i bransjen i 16 år,
sier Joel at det er utfordrende å lage album annerledes.
Nå har han prøvd å oppnå det ved å jobbe med ny produsent,
Mick Jones fra Foreigner.
Phil Ramone er ok.
Jeg ville ha en låtskriver,
noen som spiller et instrument, det er Mick Jones.
Jeg hadde jobbet med Phil Ramone til sent på 80-tallet,
og vi hadde falt inn i det som jeg tenkte på som et spor.
Jeg merket at det var på tide med forandring.
Phil ble såret og jeg visste det.
For forholdet blir så tett.
Det var som å slå opp.
Folkene en jobber med, blir som en familie.
Det er vanskelig å bryte med familien.
Det er ikke lett når en er vant til å gjøre ting på en måte.
Det var noe Billy måtte gjøre.
Han måtte endre seg for å oppdatere seg og få en annen lyd.
Billy endret ting ved hvert album.
En kunne se ulikhetene på albumene.
We Didn't Start the Fire var første singel fra Storm Front-albumet,
og det var en stor hit.
Da jeg skrev sangen,
begynte jeg med ideer til overskrifter.
Og jeg gikk år etter år.
Overskriftene kom.
Der er en følelse av historie på grunn av overskriftene.
Nå som 41-åring, har punkeren som aldri fullførte skolen
en overraskende ny følgerskare: skolebarn.
Lærere sier at Joels sang er det beste læremiddelet
siden Sesam Stasjon.
We Didn't Start the Fire løftet Billy
til toppen av karrieren på den tiden.
En av Amerikas største stjerner: Billy Joel.
Vi har begynt å øve til turnè,
som vi starter i begynnelsen av desember.
Vi blir lenge borte.
Jeg liker ikke reisebiten. Jeg liker å spille.
Når musikere liker å spille sammen,
husker de hvorfor de gjør dette.
Du er på toppen av verden.
I Go to Extremes var slik det var i livet hans.
Han sprang mellom å være en familiemann
og torturert artist.
Jeg vet ikke hva han gikk gjennom da.
Men jeg så en som strever.
Hvilken musiker
føler seg ikke trygg på scenen og i musikken?
Det er det eneste som ikke vil svikte deg.
Det var nok hans trygge havn.
Den er på en måte manisk.
Hvorfor gjør jeg det ekstreme? Hvorfor er jeg alltid på bristepunktet?
Det er ikke behagelig.
En blir dratt i alle retninger.
Når du innser det, tenker du at du er vanskelig å leve med.
Det minner om mor fordi hun var veldig opp og ned.
Hun var deprimert og deretter euforisk.
Så det går nok i familien.
Vi var på turnè med Storm Front.
Jeg har sett Billy ramle ut.
Denne gangen ble det ille.
Han kom på øving og var noen ganger så ute,
av det som skjedde og av å dempe smerten,
at han be meg om å gjøre noe på trommer
og spørre meg neste dag hvorfor jeg gjorde det.
Bandet sa: "Du ba ham gjøre det i går."
Han svarte: "Gjorde jeg?" Han husket det ikke.
Det var i denne perioden Billy vaklet.
Det var for mye som løsnet i livet hans.
En natt våknet jeg og tenkte: "Hvor er Billy?"
Jeg begynte bokstavelig talt å ringe ulike barer,
og fant ham.
De sa: "Ja, han er her."
Jeg ba dem om å ikke si noe.
Jeg ville bare forsikre meg om at han var et eller annet sted.
Et par sånne hendelser snek seg inn her og der,
som jeg vet om, og det var forvirrende.
Men han ville ikke snakke om det.
Han foretrakk å dytte det dypere ned, bort.
Mange artister sliter med avhengighet.
De trenger det utløpet.
Det og det endeløse presset ved å være i underholdningsbransjen.
Presset om å være på scenen.
Presset med å prøve å gjøre alle fornøyde.
Presset ved å holde ekteskapet sammen,
eller fortsette på turnè.
Jeg tror han følte vekten av verden på sine skuldre
og det fikk ham til å drikke.
Kan du si hva du jobber med nå?
Ja. Jeg skriver og spiller inn et nytt album her,
på østsiden av Long Island.
Jeg satt opp et lite studio.
China, veldig grov miks, 12/16/92.
Han ville gjøre dette
på Shelter Island,
fordi han følte seg jordet på østsiden av Long Island.
Jeg samler opptakene.
Arbeidstittelen er The Shelter Island Sessions.
Tanken var å holde det der det ble født og oppdra det der.
Billy skulle produsere den selv.
Så Billy skriver sangene, musikken,
skriver ordene, driver studioet.
Han kunne ikke gjøre alt. For mange hatter.
Han sa: "Jeg må finne en produsent."
Så han ringte Danny Kortchmar.
Vi tok opprinnelig opptakene med til et annet studio
så vi kunne lytte til dem og se hva han hadde.
"Hva syns du?"
Jeg sa: "Det er tre ting jeg virkelig liker.
Jeg elsker låtskriveren. Han er fantastisk.
Jeg elsker keyboard-spilleren og jeg elsker sangeren.
Alle andre suger."
Jeg følte at de hadde blitt så selvgode
at det hørtes ut som de bare ville få det overstått.
Jeg sa: "La meg ta med mine egne.
Om det ikke fungerer, fortsetter du slik du gjør.
Ingen skade skjedd."
Jeg vil ikke si fra meg en ny ide
bare fordi jeg er vant til en måte.
Og jeg likte det jeg hørte.
Jeg hører at Billy er i studio med et annet band.
Jeg sa jeg skulle ringe.
Han sa: "Hva vil du?"
Jeg sa: "Hva skjer?"
"Hva mener du hva skjer?
Du ringte meg." Jeg sa: "Billy, jeg vet."
Han sa: "Lib, jeg måtte prøve det.
Jeg ville bare prøve og gjør det på en sang."
En sang ble til to sanger,
ble til tre sanger, ble til hele albumet.
Det var på tide å bla om.
Billy gjør det på den vanskelige måten.
Han var trommisen min i lang tid.
Det funket ikke med meg og Liberty. Der var forskjeller i tempo.
Der var ulikheter i privatlivet.
Det var som en skilsmisse og den var besk.
Der oppsto spenninger på grunn av det.
Der var mange gnisninger.
Der var mye bitterhet.
Jeg husker jeg var lei meg.
Jeg sendte ham en faks og sa:
Jeg forstår du må gjøre det, navnet ditt er på platen.
Men om du trenger meg, er jeg her.
Men om Danny Kortchmar trenger hjelp, kan du be ham dra til helvete."
Billy tok faksen
og hang den på veggen i studio.
Mange er sinte på meg
fordi de tror jeg var stygg mot Liberty.
Jeg unnskylder meg ikke.
Det funket ikke mellom oss og det var det som skjedde.
Jeg tror Lib var bitter på det,
men vi skværet opp og er venner igjen.
B, D og F# i høyre hånd.
B, D, E.
Til A, C#.
Jeg visste han var god,
men jeg ante ikke hvor sinnsyk han var før vi gikk i studio.
Hans tilpasning av europeisk musikk til popmusikk var noe ingen gjorde.
Alle andre kom fra folkemusikk, blues,
eller moderne popmusikk.
Han bruke elementer som ikke ble så mye brukt.
G, D, F# i høyre hånd.
Neil Diamond som er en god låtskriver, hadde et sitat
som snakket om at han hadde blitt fortrolig med låtskrivingen sin.
"Jeg tilgav meg selv for ikke å være Beethoven."
Da forstod jeg at det er problemet mitt.
Jeg har ikke tilgitt meg selv for at jeg ikke er Beethoven.
Jeg kritiserte meg selv, fordi for meg
er Beethoven den største komponisten i verden.
Min egen historie som musiker
begynte med at jeg hørte klassisk musikk,
fordi min far var en øvet klassisk pianist,
Og det var slike radiostasjoner mor lyttet til.
Mange barn som begynte å lytte til radioen
hørte på popmusikk.
Jeg hørte Mozart, Bach og Beethoven.
Det trollbandt meg.
Jeg tok den klassiske utdanningen inn i skrivingen min.
Det handlet om det kunne bli spilt som et stykke for seg selv uten ordene.
Ta for eksempel Uptown Girl.
Det kunne vært et Mozart-stykke.
Det gjennomsyret mange av sangene mine.
This Night får faktisk direkte hjelp fra Beethoven.
Det er fra Pathétique.
Beethoven på sitt mest melodiske.
Jeg brukte temaet fra Pathétique til refrenget på This Night.
Han fikk æren.
Det står L.v. Beethoven bakpå albumet.
Folk sa jeg stjal fra Beethoven.
Jeg betalte ham ikke, men jeg stjal ikke.
Vi har kjent hverandre lenge.
Jeg spilte fiolin på Downeaster "Alexa".
Jeg har lagt merke til at han elsker klassisk musikk.
Han kan spille piano, han lager arrangement.
Jeg beundrer den harmoniske utviklingen.
Allentown er full av små harmoniske moduleringer.
Jeg er fascinert over hvordan han manøvrerer harmoniene.
Det er det samme i klassisk musikk.
Vi står alle på skuldrene til de store.
Musikk kommer ikke ut av ingenting.
Det kommer fra arbeid og studier.
Du tar det som har blitt laget.
Du hører det, absorberer det,
så fremfører du det, men forbedrer det med din egen signatur.
Slik lever musikk videre.
Jeg kan den ikke egentlig.
Venstre hånd spiller akkorden som toner.
Ingen vokste opp i et prøverør.
Vi ble alle påvirket i oppveksten.
Jeg stjeler sikkert hele tiden uten å vite om det.
Han har mye harmoniske greier i hodet.
Husk at han følger instinktene når han sitter ved pianoet.
Instinktene hadde mye å gjøre med klassisk musikk,
men også blues og rock-and-roll som han elsket.
Albumet er en reise.
En sang var opphavet til en annen.
Det er en sangsyklus.
Mye var på grunn av måten jeg skriver på.
Jeg går inn i en drømmetilstand,
nesten som en transe.
Det flyter som en elv.
En annen ting jeg har tenkt på, når vi gjør stoppene...
Hvordan fortsetter vi...
Sangen The River of Dreams kom til meg i en drøm.
Jeg våknet av at jeg hørte en rytme,
hørte kallet og svaret, gospel-aspektet av den.
Jeg er ingen gospel-artist,
men dette var så annerledes.
Jeg skriver ikke dette.
Nei, jeg avskrev det umiddelbart.
Kall og svar, som de gjør i kirken.
Jeg tok en dusj, og mens jeg såpet meg inn, sang jeg...
og det ville ikke forsvinne.
Det ble en del av meg. Det ville ikke forlate meg.
Det var som: "Du må skrive denne om du vil eller ei."
Når noe er så kraftfullt og levende,
bør en gå for det.
Den trenger å bli skrevet.
Jeg gikk gjennom en renselse.
Jeg måtte gjenoppdage troen på menneskeheten.
Jeg trengte å få ny tro på meg selv.
Jeg måtte forløses.
Da jeg kom til slutten av albumet
ble jeg klar over at sangformen hadde fullført sirkelen.
Jeg var lei av å skrive ord.
Ikke at jeg skulle slutte med musikk eller slutte å skrive musikk.
Men jeg hadde sagt mitt.
Dette er så godt som slutten for låtskrivingen min.
Jeg var lei rimets tyranni.
Jeg spurte hvorfor han sluttet å skrive sanger,
og han sa det er fordi det er den verste,
uutholdelige opplevelsen han må gjennomgå.
Fordi han er perfeksjonist
og det ødela livet hans.
Å skrive er en må-gjøre ting. Som å være sulten.
Har du det ikke i det, kommer du ikke til å skrive.
Jeg tror at da han skrev Famous Last Words
ville han ikke konkurrere mot seg selv.
Han ville ikke sammenlignes med Just the Way You are
eller The Stranger, eller andre.
Jeg tror der er en tid for å være filosof og si:
"Nå er tiden inne for å være stoisk stille."
Jeg respekterer det.
Jeg føler fremdeles at det var den naturlige utviklingen.
Jeg lukket på en måte boken.
Takk.
Da Billy sluttet å skrive, fortalte han
at da han ble berømt, leste alle for mye
inn i det han sa i sangene sine.
Alt ble sett eller hørt gjennom filteret av kjendisstatusen,
privatlivet, ekteskapene hans.
Og noe røk. Noe ble ødelagt.
Jeg tror noe av det har med frykt å gjøre.
Han ville ikke være en som gjorde dårligere arbeid ettersom han ble eldre.
Jeg tror Billy ønsket en type anerkjennelse som han aldri har fått.
En form for seriøs, litterær, poetisk.
Kritikernes respons på Billy forbedret seg gjennom årene,
men det var ikke nok for ham.
Der er noe trist ved det:
Her har en person som var et vell av kreativitet, gått tom.
Å se at personen fremdeles er en fungerende artist
som opptrer med like mye liv som før,
men han har sluttet å skrive.
Det er som et puslespill.
Etter River of Dreams
var det nødvendig for meg å slutte å skrive sanger.
Men den var et hit. Tenk det.
Sting, Billy Joel får Grammy-nominasjoner
Ikke bare fikk han pengene tilbake, han kom tilbake større og bedre,
kanskje på grunn av motgangen.
"Du slår meg ned, faen ta deg. Jeg tar hevn."
Det er tre år siden sist turnè.
Men å ha med et listetopp-album
gjør det lettere å gå på scenen.
Mens publikum skriker etter mer,
sniker Billy seg ut bakdøren på vei til neste show.
Så er det Boston, Philapelphia og New York.
River of Dreams-turnèen skal vare i to år.
Vi lurer på hvordan datteren din Alexa og Christie
takler at du er på lang turnè.
Drar de sammen med deg?
Innimellom er de sammen med meg.
Nå når Alexa går i andre klasse,
er det vanskeligere for henne å bli med.
Men det er en av grunnene til at jeg kaller det den siste lange turnèen.
Jeg vil ikke fortsette å leve livet som Willy Loman.
Du vil se ungene vokse opp.
Ja. Jeg vil ikke bli onkel pappa.
Forholdet vårt gikk fra masse moro
og at vi nøt hverandre fullt ut,
til at jobben fortærte ham.
Når jeg var med, så jeg ham ikke
fordi avslappingen etter showet
fortsatte til langt på natt.
Jeg tenkte: "Hva gjør jeg egentlig her?
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Men jeg kan ikke være ensom,
bare meg og Alexa,
i dette store, gamle huset som var ment å være fullt av liv
og kjærlighet og musikk og
latter og alt sånt."
Ting forverret seg.
Jeg var i et forhold med en jeg brydde meg veldig om,
men jeg kunne ikke være hjemme.
Jeg kunne ikke være med familien.
Det var en trist tid for meg.
På det tidspunktet
tror jeg Alexa visste at foreldrene skulle gå fra hverandre.
For et barn er det veldig traumatisk.
Hun trengte å vite at jeg alltid vil være der.
God natt min engel, vuggesang,
jeg kan ikke snakke om den uten å få klump i halsen.
Han skrev den sangen for å si, at uansett
vil jeg aldri forlate deg.
Jeg husker at det var en følelsesmessig turbulent tid.
Det er vel ingen hemmelighet at drikkingen ble ille.
Han husket ikke hva han gjorde da han drakk,
så han visste ikke hvordan han såret folk.
Jeg latet som jeg sov når han kom,
fordi jeg ikke ville se ham sånn.
En kveld kranglet vi
og jeg sa: "Jeg klarer ikke dette mer.
Jeg tar med Alexa tilbake til New York og drar min vei."
Han sa: "Ja, greit. Bare dra."
Kjærlighet ikke er konkret.
Det føles som det er.
Men der er ting som spiser den opp.
Til slutt innhenter det deg.
Det er vanskelig.
Jeg var så knust.
Jeg prøvde. Jeg ville at det skulle fungere.
Jeg visste hvor heldig jeg var,
som hadde musikk og alt, men...
Det fungerte bare ikke.
Joel og Brinkley går fra hverandre
Hvis det finnes en universalnøkkel
som kan låse opp det som er bak sangene mine,
vil det nok være forholdene mine til andre.
Alt jeg skriver er påvirket av noen.
Ekte kjærlighet er ikke alltid å flyte på skyer og ekstase.
Mye er smerte.
Det er veldig vanskelig å skrive noe så enkelt og dypt.
Noen ganger skjer det bare èn gang i livet.
Den har disharmonier i seg.
En sur note i nesten hver eneste akkord.
Det er en note som må løses opp.
Det er en uavklart akkord. Og den bygger spenning.
Det er som slutten på en romanse.
Ingen løsning,
som er skremmende å tenke på.
Det var derfor jeg skrev den.
Uavklarte akkorder.
Han er tilbake.
Pianomannen Billy Joel har akkurat startet østkyst-turnèen.
Første reaksjon når
en artist skal på turnè, er at han skal promotere nytt album.
Dette er første gang vi er på turnè uten nytt album.
Det er nytt for oss også.
Fra nå og til slutten av året
reiser han i Europa, Asia og i USA, nesten hundre konserter.
Han er lei, men de to timene han er på scenen
elsker han fremdeles.
Når du fremfører musikk, må du gi alt på scenen.
Du kan ikke holde igjen.
Det er en slags eufori.
Jeg tror jeg trengte det i livet da.
Da startet jeg Elton-turnèene.
I kveld møttes Piano Man og Rocket Man på scenen.
Scenen var satt for århundres turnè.
Jeg var klar over at det ble oppfattet som rivalisering.
Jeg ble alltid sammenlignet med Elton, for han slo an først.
Jeg tok det ille opp den gangen,
men jeg kom over det.
Der var en sunn konkurranse mellom dem.
De er ulike pianospillere,
så de utfylte hverandre på en fantastisk måte.
Tiden vi turnerte med Elton
var som å være på leir. De var moro.
Og jeg likte å se kameratskapet mellom de to.
Hvor mange antrekk?
Jeg kvittet meg nylig med mye, så rundt 20 antrekk.
-20! -Det kommer mer.
-Og hvor mange har du? -Dette er det jeg har.
Vi koste oss med det, og publikum likte det,
og de ble større og større,
der var 50 og 80 000 mennesker.
Og det fortsatte i 16 år.
Vi har lest mye i senere tid
at pop er fortid for deg,
og at klassisk musikk
er retningen du tar.
-Er dette sant? -Ja.
Jeg sier ikke at jeg
er god som klassisk komponist, men jeg starter.
Jeg har skrevet musikk
for en fyr som heter Billy Joel i mange år.
Jeg er litt lei ham.
Da jeg begynte å skrive musikk, var klassisk musikk nabojenta.
Så ble jeg revet med
av fristerinnen Rock-and-Roll
i svarte nettingstrømper og sotede øyne, som røyker.
Det var en heftig affære i 25 år av livet mitt.
Så oppdaget jeg nabojenta igjen.
Første stykket jeg fullførte
ble kalt Soliloquy on a Separation,
som var om at datteren min besøkte meg
etter skilsmissen, og dro igjen.
Følelsene jeg hadde
var ikke noe jeg enkelt kunne skrevet med ord.
Jeg ser ungen min komme og dra.
Jeg smerter slik å ønske å være far, men ikke klare det.
Jeg skrev akkordene: Vi tar farvel.
Jeg ser på at du drar
Langsomt er jeg tilbake
I det stille huset
Hvorfor må jeg si det?
Musikken sier det.
På det tidspunktet var jeg klar til å uttrykke meg kun med musikk.
Jeg innså etter å ha skrevet stykkene
at jeg ikke skal spille dem.
Jeg kan spille deler av det,
og jeg komponerer såpass bra at noen kan skrive notene.
Men jeg kan ikke spille med den bravur det bør spilles med.
Hyung-ki kan dette,
Rachmaninoff, Chopin, Tchaikovsky.
Det er ham jeg vil skal spille min musikk.
Vil du at første gang skal være som et forslag,
eller vil du...
-Nei, det kan være sterkere. -Ja, ikke sant?
Så det er alt til stede.
Ja.
Han mistet evnen
til å lese musikk og skrive noter.
Så han tar alt på gehør,
noe som er ufattelig for meg.
Det er utrolig.
Fansen hans forstår i grunnen ikke.
"Vent litt, han er jo pianomannen.
Hva trenger han deg til?"
Ja, han er en fantastisk pianist.
Men det er som å spørre en ballettdanser om å break-danse,
eller omvendt.
De er begge flinke på sitt område og virtuose,
men den ene kan ikke nødvendigvis gjøre det andre.
Og så må den... Og så den F-en åpner det her.
Han hører på sin måte.
Klassisk musikk ligger svært nært hjertet hans.
En føler det.
Vi jobbet på ti pianostykker
som etter hvert ble til albumet Fantasies & Delusions.
Den fikk det navnet
fordi jeg innser at jeg er sprø som tror jeg er en klassisk komponist.
Jeg er en rock-and-roll-pianist.
Det er en fantasi, en vrangforestilling. Bare vær ærlig.
Albumet har noen utrolige øyeblikk.
Dette er fra Innamorato.
Det er en iboende lyrikk, som sier:
Du er mitt hjertes begjær.
Jeg gjentar det igjen og igjen.
Det er en besettelse.
En, to, tre, fir.
Albumet skiller seg ut på flere måter.
Det var nummer èn
på den klassiske Billboard-lista i 18 uker.
Jeg tror det er blant de mest suksessrike klassiske albumene gjennom tidene.
Jeg visste jeg kom til å bli slaktet av klassiske kritikere,
men jeg prøvde å gjøre det jeg elsket,
som er å spille romantisk pianomusikk.
Jeg tror på en måte
at albumet for meg er en hyllest til far.
En hyllest til far.
Jeg vet ikke om Bill ser det slik, kanskje ubevisst.
Han levde fremdeles da jeg lagde Fantasies & Delusions.
Men jeg hørte aldri hva han tenkte om pianostykkene mine.
Jeg vet at far har problemer med å bli sviktet.
Faren dro da han var sju.
Han kom aldri over det.
Det var betydningsfullt øyeblikk i livet hans
da han fant ham. Men han måtte finne ham.
Jeg tror det såret ham at faren ikke kom til ham.
Han måtte dra til Wien.
Han lette alltid etter den dypere forbindelsen.
Han fant det nok mer gjennom broren Alex,
som er dirigent.
Jeg tror det betød mye
å endelig kunne bli kjent
med den delen av familien.
Synd far ikke ble musiker.
Han ville nok vært fornøyd med å jobbe i operaen.
Enig.
Han spilte operaene til meg på piano før vi så dem.
Han elsket musikk.
Han elsket virkelig musikk, men han hatet sine egne musikalske ferdigheter.
Vi hadde et piano som han spilte på.
Han spilte et Chopin-stykke, en Beethoven-sonate,
og han kom ut mørk i blikket og forbannet:
"Jeg er elendig."
Det hørtes flott ut for meg.
Jeg ville vært glad om jeg kunne spille slik.
Han var aldri fornøyd med det han spilte.
Jeg sa til meg selv som barn:
"Jeg ville ikke bli sånn.
Jeg vil ikke ha et slikt forhold til musikk."
Så jeg prøvde aldri å bli konsertpianist.
Jeg gikk i en annen retning, der jeg var...
Jeg ville skape min egen musikk.
Han var veldig stolt av deg.
Far var veldig stolt av Bill og alt han har oppnådd.
Tror du Bill vet at faren var stolt av ham?
Det tror jeg ikke.
Jeg har sagt det, men han tror meg ikke.
Jeg tror far var det det manglende leddet når det gjelder mye.
Da han døde, friket jeg litt ut.
Han er borte og jeg får aldri bli kjent med ham.
Men jeg hadde ikke motvilje mot ham.
Jeg hadde bare en følelse av tap.
Jeg tror han ønsket å si at han elsket meg,
jeg hørte det aldri.
Da Howard var døende, stod vi ved sengekanten hans.
Og jeg husker
at Billy og Howard så på hverandre.
Der er et blankt uttrykk i begges ansikter.
Ingen følelser, ingenting.
Det skapte nok et tomrom i min brors liv,
og etterlot et hull i hjertet hans.
Mor pleide å si at
barmhjertighetens kvalitet er ikke anstrengt.
Jeg forstod ikke det da jeg var liten,
men jeg forstod det som voksen.
Jeg tilgav ham for lenge siden.
En må kunne tilgi for å kunne helbrede seg selv.
Etter Fantasies & Delusions føltes det som: "Ok, jeg er ferdig."
Ikke bare med klassisk musikk, men popmusikk.
Jeg hadde opptrådt
og vært rockestjerne lenge.
Jeg tenkte: "Hva mer er der for meg?"
Jeg følte jeg savnet noe.
The Daily News rapporterer
at sangeren akkurat har forlovet seg med kjæresten Katie Lee.
Når det gjaldt langtidsforhold
var jeg redd for å binde meg.
Men det var ferskt,
og alle reglene forsvant ut vinduet.
Når en forelsker seg, faller en.
En flyr ikke, en faller.
Da vi ble sammen
ville Bill ta en pause fra turnèlivet.
Så jeg tok ham på ordet og tenkte at det var det han ville.
Han sa at han var lei av å være Billy Joel,
av å spille de samme sangene.
Og jeg tror den misnøyen
med det som han elsket så høyt,
var tøft for ham.
Når en ikke har noe nytt å tilby,
har du ikke noe å skjule deg bak.
Jeg tror det eksponerte ham for verden
og gjorde vanskene hans mer akutte.
På den tiden drakk han mye.
Og gjennom årene har han hatt en rekke ulykker.
Han rotet det til offentlig.
Og når det skjer, kan folk snu seg mot deg.
Vi begynner med Billy Joels bilulykke på Long Island i morges.
Superstjernen slapp unna med skrekken.
Med berømmelse følger sladder.
Rykter.
Jeg likte ikke tabloidpressen.
At han var i ett av de største mediesentrene i verden
var vanskelig for ham, fordi det var mye granskning.
De elsker å lage overskrifter over feilene vi alle gjør.
Billy Joel fikk en ny brak-hit, men ikke slik han ønsket.
Sangeren krasjet bilen i et hus, hans tredje ulykke på to år.
Spørsmålet er
om noen puttet mer enn brød i Billy Joels glass i går.
For eksempel går det rykte om at jeg kjørte i påvirket tilstand.
Det har aldri skjedd, men folk gjentar myten.
"Han har kjørt mye i påvirket tilstand." Det har jeg aldri gjort, så faen ta deg.
Der var en hvileperiode hvor han ikke skrev
og ikke holdt høy profil.
Folk vitset om ham.
Jeg kan kjøre disse gatene i blinde.
Han var en vits
og de behandlet ham som en useriøs person.
Det var nære på.
Det gav meg nesten hjerteattakk-akk-akk-akk.
Pressen kan være stygg,
og å få så mye oppmerksomhet er ikke enkelt.
Det er vanskelig for meg å snakke om den tiden.
Jeg følte han trengte å skape,
han trengte å lage musikk, opptre,
for å dempe angsten
over å ikke få et kunstnerisk utløp.
Og han slet med avhengighet.
Det var vanskelig å håndtere det
fordi jeg ikke hadde noen erfaring.
Men han dro til Betty Ford rehabilitering.
Hun gav meg et ultimatum.
"Gjør noe med drikkingen
ellers kommer ikke dette til å fungere."
Billy er i rehabiliterings "state of mind"
Når han kom hjem fra Betty Ford
var det en skjør tid for oss begge.
Jeg har alltid lurt på den perioden,
for på det tidspunktet var Billy edru.
Jeg følte at han gjenoppdaget en annen del av seg selv.
Og når en gjenoppdager en del av seg selv, forandrer en seg.
Han hadde opplevd alt.
Han hadde levd et stort liv.
Men jeg var ung
og hadde ikke opplevd noe.
Jeg ville alltid gå ut,
og Bill ville være hjemme.
På det tidspunktet, ja, gikk det ikke så bra med forholdet.
Vår egen Katie Lee skal vise dere
hvordan grille...
Hun ble karriere-orientert,
og ville være i byen, være sosial.
Der er en teori om at hun hadde en affære.
Det er bare tull.
Vi drev fra hverandre.
Jeg ville gjøre alt mulig.
Men jeg tror alder kom inn i bildet der.
Jeg tror der alltid var litt bitterhet
rundt at jeg hadde tvunget ham til å dra til Betty Ford.
Du drar ikke på rehabilitering for andre.
Du må dra for din egen del.
Du må ville det.
Jeg ville ikke.
Det var tøft for forholdet,
og på mange måter var det vanskelig å komme seg etter det.
Ingen av oss ønsket et brudd,
men det ble tydelig at det ikke fungerte.
Jeg husker en kveld vi spiste middag
og jeg sa: "Bill, jeg er ulykkelig."
Og han sa: "Vil du ta ut skilsmisse?"
Og jeg sa ja.
Han sa ok. Og det var det.
Jeg gikk gjennom nok en skilsmisse.
Tre ganger.
En tre-gangs taper.
Og frykten for å være alene igjen, dø alene.
Å ikke ha den personen i livet mer,
og å bli gammel.
Billy Joel og kone sier at ekteskapet tok slutt
Jeg drakk igjen for å dempe smerten.
Så det var en slags tapt tid.
Vi spiste middag en kveld.
Billy var fortvilet.
Tårene rant og han sa:
"Jeg har en halv milliard dollar men ingen å elske."
Det smerter, er opprivende
å se noen falle ned i det hullet.
I den perioden jobbet jeg med Elton igjen.
Billy og Elton-konsert ble avlyst.
Joel og John avlyste showet i Detroit i går.
Han avlyste konserten.
Alle var bekymret for Billy Joel.
Jeg husker at Elton John anklaget Billy Joel for å drikke for mye,
noe Billy Joel ikke brydde seg om
da han leste det.
Billy var ikke klar for å høre om det, spesielt ikke offentlig.
Det førte til visse spørsmål rundt
hvor han var på vei i karrieren.
Han ville ikke at demonene og problemene skulle være offentlig.
Så det gjorde ham forbannet.
Elton kommenterte at han trodde jeg trengte ekte rehabilitering.
Han forklarte det med: "Han er en fyllik."
Det såret meg virkelig og jeg sa:
"Kjenner du meg ikke bedre?"
Der var vont blod en stund.
Der var mye sammenfallende ting som skjedde i den tiden.
Jeg følte meg rundjult.
Så ja, det var bunnen.
Jeg var desillusjonert rundt hva alt betød.
Det var som om alle tegn pekte mot meg for å si nok!
Jeg skrev et brev til bandet: "Jeg vill ikke gjøre dette mer.
Jeg vil slutte."
Kjære venner. Det har gått nesten ett år siden jeg sluttet å turnere...
Jeg vil trekke meg tilbake fra det offentlige liv.
Jeg har tatt avgjørelsen om å avslutte artist-karrieren min...
Jeg tror han prøvde å redde sitt eget liv.
Det er vanskelig å ha kontroll over seg selv når en jobber så hardt.
For å overleve, må du legge det bak.
Det er på tide for meg å forlate spillet.
Han hadde snakket om å ta fri i flere år,
men dette var virkelig et farvel.
Han ble svært lite pratsom.
Jeg snakket ikke mye med ham da.
og jeg må si at jeg var bekymret for ham,
for jeg trodde at uten et utløp
ville ikke Billy ha noe å leve for.
Og jeg trodde at...
Jeg trodde ærlig talt at det var... at klokken tikket.
Da jeg var 18, fikk jeg min første båt.
Den var rundt 18 fot lang.
Å ro den gav hjerteinfarkt og den lakk som en sil.
Men det var min båt.
Å være på vannet betyr ulike ting.
En del av det er frihet.
Du har forlatt land og er på egenhånd.
Du navigerer.
Du kontrollerer hvor du skal.
Så du må alltid ha kontroll.
Og det er noe forfriskende med det.
Jeg har kontroll. Jeg er kaptein på skipet,
mot alle naturens krefter.
Det er en sterk følelse. Veldig mektig.
Det er som musikk, helbredende.
Jeg har gjort mange feil i livet.
Men jeg har vokst på dem. Jeg har lært av dem.
Og selv etter alt jeg har gått gjennom...
tror jeg på kjærlighet og forhold.
Det er en viktig faktor i livet.
Jeg er nok romantisk av hjerte.
Når du møter noen som fanger fantasien,
fornyes den, revitaliseres den.
Jeg husker da jeg traff Alexis. Vi dro til huset mitt,
og jeg ville spille piano for henne.
Det er en kommunikasjonsform for meg.
Der er en scenen i filmen Gresskar i nød
med Tom Ewell
hvor han vil imponere Marilyn Monroe.
Så han spiller Rachmaninoff.
Du kom. Jeg er så glad.
Han har silkeslips og damper på en sigarett.
Ikke stopp. Aldri stopp.
Så jeg spiller det, og hun er ikke imponert.
Hun brydde seg ikke hva jeg spilte
og jeg tenkte: "Ok, dette funker ikke."
Hun var ikke imponert over Billy Joel-greia,
som imponerte meg fordi jeg tenkte: "Ok,
kanskje hun er her fordi hun liker meg,
og ikke Billy Joel-fyren."
Vi holdt kontakten etter at jeg først møtte ham.
Vi snakket i telefonen, utvekslet e-poster,
og ble godt kjent med hverandre.
Jeg følte meg vel med ham.
Jeg vet ikke om jeg var åpen for et nytt forhold.
Jeg trodde ikke det var mulig.
Hvordan skal jeg klare det?
Gå gjennom det igjen.
Men plutselig åpnet noe seg.
Noe endret seg og jeg var åpen for det.
Når jeg og Alexis ble sammen, jobbet hun fremdeles.
Hun hadde ansvar for en hel seksjon av et finansselskap,
og hun lykkes med det.
Jeg tenkte ikke jeg skulle jobbe mer,
så jeg var mye hjemme.
Og når hun kom hjem hadde jeg laget middag og serverte den.
Han lager en slem laks teriyaki.
Han marinerte den hele dagen, hadde grønnsakene klare
og jeg kom hjem til laks og grønnsaker og et glass vin.
Så det var deilig.
Jeg hadde ikke tenkt å få barn igjen.
Tenkte jeg var for gammel.
Se på deg, store jenten.
Men å ha små barn på dette tidspunktet i livet, er en sann glede.
Jeg har tid til dem.
Jeg må ikke spille inn eller skrive.
Jeg kan bare være med barna.
Kan du si elsker deg pappa?
Elsker deg pappa!
Bills yndlingsuttrykk er:
"Jeg vil være den beste pappen siden jeg ikke hadde en."
Og etter mange år med læring og personlig utvikling,
har barna mine den mest fantastiske versjonen av ham.
De er veldig heldige.
Jeg ville sørge for at de fikk alt de trengte fra meg.
Så jeg satte i gang
og tok farskapet veldig seriøst.
Jeg tenkte: "Dette gikk jeg glipp av.
De skal ikke går glipp av det".
Jeg vet ikke om de ville bli musikalske men det må være noe med genene.
Foreldrene mine hadde store musikalske evner.
Min bror har det.
Min eldste datter Alexa har det.
Della har det.
Hun kan plukke melodier på pianoet,
selv uten å kunne spille piano.
Jeg ser det i min yngste datter, Remy.
Hun plukker melodier. Hun synger.
Det er en del av DNA-et.
Det er historie.
Og det fortsetter.
I starten hadde vi noen år sammen før vi fikk barn,
og han hadde sluttet å ha show.
Vi reiste over alt.
Vi tok en motorsykkeltur fra Maine tilbake til Long Island.
Vi var i båt. Vi var i Europa.
Vi hadde det så moro.
Jeg hadde vel pensjonert meg.
Jeg ville ikke mer.
Jeg tenkte den delen av livet var over.
Jeg tror han satte pris på
å ikke være på turnè og ikke jobbe.
Men så forandret alt seg.
66 millioner amerikanere forbereder seg på sammenstøt.
Været blir mer intenst
og det blir verre.
Herregud.
Sandy kan vise seg å bli en av de dyreste stormene i historien.
Sandy ødela store deler av sørkysten av Long Island.
Jeg var her under stormen,
og så båter båter bli revet løs fra fortøyningene,
bli slengt mot land,
hus som ble oversvømt.
Det var skremmende.
Jeg er fra Long Island.
Dette er røttene mine. Dette er hjemmet mitt.
Det var vondt å se all skaden og hvordan liv ble ødelagt.
De arrangerte veldedighetskonsert for gjenoppbygging
og de ringte meg
Jeg sa ja selv om jeg ikke opptrådte på den tiden.
Hvordan vil du ha vokalen?
Dette var noe jeg kunne gjøre.
Jeg kunne ikke være i førstelinjen, men i andre.
Live i Madison Square Garden 12/12/12:
Konserten for Sandy-ofrene.
Det var et stjernelag.
Alle var der, ikke sant?
McCartney, Daltrey og Townshend,
Keith Richards.
Da vi gjorde 12/12/12,
hadde ikke Billy opptrådt på flere år
og hadde ikke virket interessert i det.
Vi har pågangsmotet her i kveld.
Vi kommer oss gjennom dette.
Vi klarer det.
Han gikk på scenen og var veldig nervøs.
Vi hadde ikke spilt på lenge. Han skulle synge fire sanger.
Men stemmen var så ren og bandet var bra.
Han kom inn og stemmen var fantastisk.
Han hadde sånn energi og jeg tror ikke han var klar over det.
I det øyeblikket visste vi at han hadde alt intakt.
Ingenting var borte.
Billy leverer så det holder.
Jeg ser på TV og sier: "Herregud,
dette er ikke døde og forsteinede sanger.
Disse sangene lever.
De treffer fremdeles."
Jeg så 12/12/12-konserten
mens jeg leste på sosiale medier.
De koste seg
med å rakke ned på de klassiske rockerne der.
"Disse karene er gamle, de er over høyden.
Vi er lei disse sangene."
Den eneste de likte:
Billy Joel.
JOEL ER MUSIKKMESTEREN
Mange av artistene fra hans generasjon
prøver å se ut som på 70-tallet.
Sangene de skrev,
fungerer bedre om en ser for seg en yngre person synge dem.
Det gjelder ikke Billy Joel.
Jeg mener flere av hans sanger
gir mer mening for ham å synge som en eldre mann.
De har en tyngde som alderen hans understreker.
Lenge likte ikke kritikere ham.
Så var det noen som kun likte ham ironisk:
"Billy Joel fra Long Island."
Så var der en eksplosjon av ikke-ironisk anerkjennelse.
Sangene bestod tidens prøve.
Han som skrev sangene,
fikk ikke bare motvillig respekt, men ekte respekt.
Folk snakket om ham som en amerikansk skatt,
i motsetning til en kjendis som var en vits.
Det var da hans renessanse startet
i populærmusikkens verden.
KENNEDY-SENTERETS UTMERKELSE 2013
GERSHWINS PRIS FOR LÅTSKRIVING 2014
Når jeg ser tilbake på den tiden, var jeg ydmyk
Og det fikk meg til å innse
at det fremdeles var bensin igjen på tanken.
Kanskje ikke avfeie det.
God kvel, New York City!
Første kveld i Madison Square Garden-løpet.
Jeg aner ikke hvor lenge det varer.
Booking-agenten min, Dennis, kom med et konsept:
Hva med et opphold i Madison Square Garden?
Jeg sa: "Kanskje det varer seks konserter eller noe sånt."
Jeg trodde det kom til å gå... og så gikk vi tom for billettkjøpere.
Men etterspørselen falt ikke.
Det ble bare større.
Første gang jeg spilte der
var i 1978.
Og nå, nesten 40 år senere, følte jeg det som om ringen var sluttet.
Jeg spiller med gutta jeg har vært med i årevis.
De er virkelig min utvidede familie.
Vi var husbandet i Madison Square Garden.
Kanskje den best kjente arenaen i verden for rock.
Det er en drøm.
Nye generasjoner med mennesker fylte salen.
Jeg så det hver kveld.
Og de lagde mye lyd.
De elsker å synge sangene hans.
Det er poenget,
den kollektive opplevelsen.
Billy Joel er utvilsomt New York.
Så hvorfor, hvis han
utvilsomt er fra et sted på planeten,
hvorfor føler vi at han tilhører oss alle?
Han var født til å gjøre dette.
Jeg tror ikke engang at han vet hvor god han er.
Og selv om han er stor,
fremstår han som en hverdagslig type.
Han er som oss. Han synger fra det ståstedet.
Du føler den sannheten.
Du føler ærligheten. Kraftfullt.
Long Island elsker ham.
Dette er mitt 123. Billy Joel-show.
Musikken hans er en del av hverdagslivet vårt.
Jeg vil se Billy Joel hver måned i Madison Square Garden.
Han er filmmusikken til livene våre.
Jeg så ham spille på Yankee Stadium i 1990
og det blåste meg overende. Musikken rocker.
I dag skal vi feire
den 100. utsolgte konserten
i Madison Square Garden-oppholdet.
Det varte i ti år.
Det ga meg en ny forståelse for det jeg gjorde, og musikkens kraft.
Tusen takk.
Sjekk hvor mye film jeg har igjen. Beklager. Vent litt.
Jeg vet ikke hva jeg ville ha vært om jeg ikke var musiker.
Jeg vet ikke hvor jeg ville vært
om det ikke var for pianoet.
Vi er 50 år inn i Billy Joels musikk
som del av amerikansk kultur.
Hvorfor snakker sangene fremdeles til folk?
Ikke la noen tråkke på dere.
Han er en fyr som på alle måter
har oppnådd alle drømmene
enhver sanger og låtskriver kan ha.
Likevel er det gjennomgående temaet i sangene hans
en eksistensiell misnøye.
Der er noe i roten
som fremdeles søker etter noe.
Det er den menneskelige tilstanden.
Det er derfor folk føler seg knyttet til ham,
fremdeles.
En kan høre kompleksiteten av livet hans i sangene.
Jeg syns sangene er det beste uttrykket for Billy.
Og jeg tror det er der han ønsket at ting skal ende.
Det viktigste han alltid sier, er:
"Gjør det du elsker, og elsk du det du gjør."
Det er hemmeligheten i livet.
Og jeg tror at han
gjennom det alt det triste og alle kampene han gikk gjennom,
likevel gjorde det han elsket.
Er dere ikke underholdt?
Det holdt ham i gang
og fikk musikken til å komme.
Jeg tror musikk reddet livet mitt.
Det gav meg grunn til å leve.
Håpet mitt er at musikken min kan fortsette å resonnere.
Jeg er glad den har det.
Noe av meg vil leve videre.
Du skapte noe.
Du satte spor etter deg.
Jeg vet ikke hvorfor det er så viktig for meg.
Det bare er det.
Men jeg er ikke ferdig.
Jeg er like fortapt som alle andre.
Jeg leter fremdeles. Jeg søker fremdeles.
Kanskje jeg aldri finner det ut.
Men jeg prøver.
Tekst: Kristin Alver Hordnes For TransPerfect Media