ЦЯ ІСТОРІЯ ВИГАДАНА.
ЗБІГИ З РЕАЛЬНИМИ ОСОБАМИ, ЖИВИМИ ЧИ МЕРТВИМИ,
ПОДІЯМИ ЧИ МІСЦЯМИ АБСОЛЮТНО ВИПАДКОВІ.
ОДУЖУЙ
Орно…
Вона не мертва. Він бреше.
Вона не мертва. Він тримає її у своєму будинку.
Нікого до неї не пускає.
Так, тату?
Устаньте.
Ти перевірив час?
Так, ми встигаємо.
Аеропорт отам.
Через годину є рейс до Ізраїлю.
- Вас посадять на літак. - Чекайте.
Рома сказав, що вона в будинку його батька.
Сказав, що Ґалі жива.
Ходімо, Орно.
Рейс на підході.
Чекайте. Скажіть, що вона в нього вкрала, і я це поверну.
Ходімо, дура!
Я це поверну!
Не їдьте.
Ні! Ні, чекайте.
Чекайте!
Чекайте, не їдьте.
- Це моя дочка, я вас не пущу. - Відійди!
- Ні! Благаю вас. - Орно!
- Відійди. - Ні.
Я вас не пущу.
Ні, ні! Чекайте!
Благаю…
Не їдьте. Чекайте.
Одну хвилинку. Прошу вас.
Хай що вона в нього вкрала, клянуся, я це поверну.
Я її мати. Я її знаю.
Я знайду це.
Прошу вас.
Антон.
Дай мені хвилинку. Приглянь за другою.
Паспортів було чотири.
А він спитав саме про оцього.
Чому?
Він має те, що він хоче?
Так.
Але ви його не знайдете.
Чому? Як ви знаєте?
Бо ми не змогли.
Ми вже посилали по нього людей,
професіоналів, і його не знайшли.
У Мумбаї зараз дуже небезпечно.
Вам допомагає ізраїльська розвідка.
Але майте на увазі: ці люди не славляться лояльністю.
Як щось знайдете, подзвоніть мені.
Тоді й побачите дочку.
Антон!
ВОЙТЕК ІҐНАЦІЙ
БЕЗУМОВНО
Його справжнє ім'я – Ефраїм Ґольдштейн.
Ефі, я знаю.
Індійська поліція теж його шукала.
У досьє лише одна заява:
один пасажир упізнав його в автобусі до аеропорту.
Пораненого, але живого.
Приїхала поліція, але нічого не знайшла.
- Відтоді його не бачили. - Я думала, він мертвий,
бо друг з Ізраїлю прислав йому сюди гроші,
а той їх не забрав.
Скажімо так: якщо він не мертвий, то це вже непогано.
Ви ж не з поліції?
- Ні, ні. - Тоді як узнали мою адресу?
Подумали, що ви поможете.
- Ви росіянки? - Ні. З Ізраїлю.
А яка в Ізраїлі валюта?
Не бачу нічого такого, щоб узяти щось взамін.
Чим я можу вам допомогти?
Один наш друг сам подорожує по Індії,
і він трохи розгубився.
У нього невеличка біда.
Ми знаємо, що йому сюди присилали гроші,
і в переказі вказали ваше прізвище.
ЛАЛІ БАТТ'Я
От ми й подумали, що ви йому помогли чи щось йому продали,
а може, знаєте, де він.
Чекайте.
Я вам покажу.
Оце він.
Він вам не друг.
- Я все одно його не бачила. - Про що ви?
Що це означає?
Гроші надіслали помилково.
Написали «Лалі Батт'я» з двома «т». Це моє прізвище.
Мабуть, мали на увазі «Лалі Бат'я» з однією «т».
А тут це прізвище дуже поширене.
Як мух на смітнику.
Хай там як, а я його не знаю.
І про гроші не знала, поки ви й інші люди не почали його тут шукати.
Стривайте. Про нього ще хтось питав?
Так.
Двоє росіян, один американець, а тепер ще й ізраїльтянки.
Щось у нього забагато друзів.
Я сказала їм усім те саме, що й вам.
Ви прийшли не за адресою.
Якби я знала, що мене очікує чек на 3 000 євро,
я б підстрибом побігла в банк.
Він не друг вашого чоловіка? Хто…
Моєму чоловікові не до цього.
Він ледве знаходить час на нас.
Попрошу вас.
Старший син скоро прийде зі школи.
Поїсти перед роботою.
Прошу вас.
Ідіть звідси.
Але навіщо комусь ваше прізвище з двома «т»?
Дивна помилка.
Мадам.
Якби це мало сенс, це вже була б не помилка, правда?
Ходімо.
У мене погане передчуття.
У нас усіх.
То який твій план?
Знайдемо Ефі,
заберемо те, що він украв, звільнимо Ґалі,
житимемо далі,
глобальне потепління, руйнування харчового ланцюга, апокаліпсис, кінець.
Нехай, тільки я питала про…
Припускаю, що ти зі мною не з доброти.
- І з доброти теж. - Хай так, але…
може, скажеш, чому іще?
Що буцімто вкрала Ґалі?
Хай що це, а ти ж тут через це?
Твоя задача – знайти це й повернути назад.
Ні. Скоріше так: тобі потрібна компанія, а мені – моя зарплатня.
Що?
Усі будуть у виграші. Ми разом знаходимо вкрадене,
ти везеш його в Росію, повертаєш дочку-мороку,
а я повідомляю Ізраїль, де воно.
Щойно буде адреса, цим займуться професіонали.
Не переживай.
- Ріта? - Так.
- Вітаю. - Здрастуйте.
- Вітаю, я Сем. - Вітаю. Дуже приємно.
Невеличкий презент від Стефана.
Дякую.
- Привіт від нього. - Хто такий Стефан?
Тихо ти, кретинка.
- Сядемо за отой столик? - Так.
Ходімо.
- Ходімо. - Прошу.
Його поранено, і його розшукують.
Йому потрібно дві речі:
паспорт, щоб звідси вибратися,
і лікар, щоб не вмерти.
І з тим, і з тим має хтось допомогти.
Хтось переказав йому гроші, але це глухий кут.
Їх не забрали.
І він поранений.
Поранення доволі легко виводять на слід.
А от лікаря знайти трохи складніше.
Тут, у Бомбеї, за таке візьметься далеко не кожен лікар.
Якщо він справді поранений, то, ймовірно, звернувся до оцього.
Розкажіть ще раз про автобус.
Поліція розповсюдила його опис, і хтось подзвонив.
У Мумбаї близько 15 000 автобусів,
а його бачили в тому, що їде в аеропорт.
Минуло три місяці, а ніхто не знає, де цей тип.
Чекайте, чекайте.
Кажете, то було три місяці тому?
І пов'язано з «Вороном»?
Що таке «Ворон»?
- Неважливо. - Система наведення ракет.
- Що? - Мова ж про це?
Про викрадення.
Про «викрадення»? Яке ще викрадення?
Три місяці тому четверо озброєних людей викрали інженера
з готелю в Бомбеї,
а потім убили.
А тих чотирьох хотіли вбити інші люди.
Ви про це не чули?
Така була сенсація.
Дякую, Сем. Давайте до діла.
Той інженер теж був ізраїльтянин.
Хоч пристрій, який він розробив… Зброя, наведення ракет…
фактично прототип, який він украв у своїх же.
Усі полювали за пристроєм.
А тепер інженер мертвий, і ніхто не знає, де дівся його пристрій.
От уже три місяці в Індію приїжджають люди,
ходять одне одному по головах у надії добути той пристрій.
Багато людей зникає,
багато хто шукає тих викрадачів.
Ви в порядку?
Так, я в порядку.
А маєте фото чоловіка, якого ви шукаєте?
Покажи йому.
Круто.
Я сходжу віділлю.
Якщо підійде офіціантка, замовте ще пива.
Отже, це ізраїльтяни.
Тому ти й тут?
Не скажеш хоча б, хто цей Стефан?
Ні.
- А що в пакунку? - Ні.
Чудово.
ВИКРАДЕННЯ В ГОТЕЛІ МУМБАЯ НАПАД
7 ЗАГИБЛИХ, 8 ПОРАНЕНИХ У ГОТЕЛІ
Неочікуваний напад.
Перестрілка почалася близько 10:00 і тривала майже 30 хвилин…
Ні!
Так.
Ні.
У Мумбаї, так.
Добре?
Наш друг пішов не пісяти.
Що?
Секунду тому я бачила, як він розмовляє в туалеті по телефону.
Там є вікно, звідти видно все зі спини.
Я подумав, поки був у туалеті.
Можливо, я допоможу вам знайти того типа.
Якщо ми пробіжимося по всіх деталях.
- Ходімо. - Так?
- Куди? - Нам треба йти.
Щось не так, Ріто?
- Я щось не… - Орно.
- Він же сказав, що поможе. - Що таке?
Він тобі нічим не поможе.
- Що за чорт? - Ходімо.
Куди ви тікаєте?
Не сіпайся. Ідемо спокійно. Туристки шукають, де поїсти.
Сідай у таксі.
Ні, я їм.
- То їжте. Смачного. - Ні, ні.
Вибачте, дами, в мене перерва.
Вийдіть, будь ласка.
Тут небезпечно, й люди небезпечні.
Подумають, що ти знаєш, чого не знають вони, –
без вагань приберуть. Розумієш?
Вибач, до мене не дійшло, що Сем хотів нас здати.
Сходимо до лікаря.
- Ріта? - Так.
Ви пізно.
Я спішу, в сина день народження.
Вибачте, ми ненадовго. З днем народження сина.
Кого з вас поранено?
Ви наче неушкоджені.
Так і є.
- Чого ви прийшли? - Проконсультуватися.
Кілька запитань, і ми заплатимо, скільки скажете.
Не знаю, хто дав вам мій номер, але ви не за адресою.
Якщо нездужаєте, то йдіть у лікарню.
Ні, будь ласка. Ми шукаємо друга. Одне швиденьке запитання.
Даруйте, вам краще піти.
- Скільки йому? - Кому?
Вашому сину? Ви сказали, в нього день народження.
- Дев'ять. - Ти ба.
Як і моєму синочку.
Певно, ще не спить, чекає мене.
Прошу вас, одне швиденьке запитання – й підете додому до сім'ї.
Прошу вас.
Добре. Що за питання?
Ми шукаємо друга.
Його було поранено, тож, може, ви…
Я його ні разу не бачив.
Коли він тут був?
Я ж сказав: я його не знаю.
Оце ваше питання? Тоді розходимось.
Прошу вас, це для мене дуже важливо.
- Дуже. Благаю. - Ні, ні.
На вихід. Грошей не треба.
Звідки в тебе пістолет?
Тихо. Сядьте. Отам.
Не треба. У мене діти.
Ріто… Не думаю, що це необхідно.
Що більше заважаєш, то довше це буде.
Розкажіть про чоловіка. Коли він тут був?
Ви його лікували?
Розкажіть, що сталося.
Він умирав.
Осколкове поранення в ліве стегно, кількаденної давності.
Я хотів прооперувати його під загальним наркозом, він відмовився.
Мав при собі сумку й боявся, що її вкрадуть.
Тому я не мав вибору.
Усю операцію він тримав націлений на мене пістолет.
- З ним був хтось іще? - Ні.
Ви сказали, він умирав. Хтось же йому допоміг.
Привіз сюди, а потім забрав.
Я не знаю, куди він поїхав.
Не знаю, де він.
Якщо хочете грошей…
Просто скажіть, хто йому допомагав.
Він сказав, якщо я комусь скажу, він уб'є мою сім'ю, і я йому вірю.
Я теж можу порішити вашу сім'ю.
- Це зайве, Ріто. - Я сказала, помовч.
- Благаю, не треба. - Розкажіть про нього.
Облиш його. Не треба…
Що ти робиш? Здуріла?
Не чіпай мене, ідіотка. Геть з глузду з'їхала?
Б****!
Одне діло, коли ти ризикуєш собою,
але мені не заважай.
- Я думала, ти мені помагаєш. - Помагаю.
Але для цього я маю витягти нас звідси цілими й неушкодженими.
І кожна хвилина нашого тут перебування через цю маячню
- підвищує шанси… - Це не маячня.
Не дивися так на мене.
Є речі, на які я не піду,
таке, що Ґалі не схвалила б заради себе.
Та невже?
Так. Що за вираз обличчя?
Дорогенька, твоя дочка перша б на таке пішла.
Це неправда взагалі.
Ви не заходите?
Дякую, ми поїдемо на наступному.
Як скажете.
Їдьте.
І я не вірю, що вона хотіла всього цього.
Щось пішло не так. У неї виникли ускладнення.
Ускладнення?
Твоя дочка служила в армії на посаді, яка давала їй неймовірну владу.
А після служби їй запропонували угоду:
ще більше влади й значно більше грошей.
Вона мала два варіанти: стати ніким або ж нагріти руки.
Ніяких ускладнень.
Усе дуже просто.
А знаєш, що вона запропонувала Міхаїлу?
Він казав, щось пов'язане з ракетами.
Зброю.
Вона вкрала не бомбу, яка одним великим вибухом знищить ціле місто.
А хірургічний скальпель.
Один банк. Одну лікарню. Одну електростанцію.
Поки світ тихенько не розвалиться зсередини.
Вона продала не зброю, вона продала хаос.
І це твоя дочка.
Якби вона сьогодні була тут,
то не вагалася б, що робити з тим лікарем.
Я піду подзвоню. Зустрінемося тут о 07:00.
І будь у номері. Нікуди не виходь.
Даруйте, а у вашому номері працює кондиціонер?
Ні.
Тут вимикають генератор о 02:00.
Серйозно?
Не знаю чого.
Чому саме о 02:00?
Навіщо вимикати?
Ясно.
На добраніч.
Щось не так?
- Потрібна допомога? - Ні.
- Упевнені? - Так.
Так, допомога мені не завадить. Дякую.
Не можете зайти в номер?
Моя ключ-карта не працює.
Працювала й знов працюватиме в майбутньому.
Я принаймні звузив неполадку до теперішнього часу.
Непоганий початок.
Скажіть?
Я навіть ходив на рецепцію.
Там нікого нема.
А дзвонили на номер готелю?
Що?
Геніальна думка.
От бачите.
Ваш телефон?
- Він у номері. - А номер не відмикається?
Саме так.
Це можна вирішити.
Ви ж єврейка?
Вибачте, мені почувся іврит між вами з подругою біля ліфта.
Так.
А як вам, єврейці,
оця гігантська свастика над головою?
А хіба це не індійський символ?
Бо я бачила його кілька разів з дочкою
- на півдні й… - Атож.
Не відповідають.
- Спробуємо ще раз через п'ять хвилин. - Авжеж.
Вибачте, а що не так з символом?
Це ж стародавній індуїстський символ?
Свастика в…
На санскриті, наприклад, означає сприятливість, добробут.
А Гітлер повернув його на 45 градусів і наліпив на нацистський прапор,
і тепер отак – це мир і любов, а отак – смерть усім євреям.
Мир і любов.
Смерть усім євреям.
Дивина та й годі?
Одна й та сама річ має геть протилежні значення, на 180 градусів.
На сорок п'ять.
Градусів. На 45 градусів.
Я вам, мабуть, заважаю.
- Ви, певно, хочете спати? - Ні, я не засну.
- Упевнені? - Упевнена. Так.
Я пробувала. Не змогла заснути.
Не бажаєте…
А ваша дочка…
теж тут, у готелі?
Ні, ні…
Ні, вона…
Ми їздили разом в іншу подорож.
Я тут уже вдруге.
Ясно. А чого приїхали цього разу?
Я допомагаю…
шукаю зниклого доччиного друга.
А ви тут чого?
Не знаю.
Мені було важко вдома. У Шеффілді, в Англії…
Дружина померла торік,
і вона довго хворіла, тож…
Коли…
Коли її не стало, мені аж полегшало.
Знаю, звучить жахливо.
Ні.
Я корив себе через це почуття так,
що це аж переросло в щось нездорове.
Так.
Це… Я хотів спокою.
Для себе.
- Пробачте, я не думаю, що я… - Я…
Просто знайте, що я не хотів
звабити вас сумною історією.
Краще не будемо про сумні історії.
Я… Надіюся, ви знайдете дочку.
Гей…
- Гей… - Ні, то пусте.
- Ні, я… - Усе нормально.
- Вибачте. Ні, я… - Усе добре.
- Просто мені… - Я сказав щось не те?
Я на хвилинку в туалет,
- мені треба… - Гей…
Доччиного друга.
Ви ж шукаєте доччиного друга?
Я вас трохи налякав, пробачте.
Трохи, так?
Усе ж добре.
Порядок.
Повний порядок.
Розслабтесь.
Добре?
Ріта!
Можете допомогти?
Допоможіть!
Не допоможете мені?
Тут хтось є?
Нема нікого.
Точно?
Так.
Виходьте.
Поволі.
Дякую вам.
- Дякую. - Будь ласка.
Дякую.
Коли Ґалі було…
чотири чи п'ять рочків,
у її садочку був хлопчик-садист.
Справжній псих.
Залякував її, порвав ляльку.
А якось так сильно зіштовхнув її з гойдалки,
що вона зламала руку.
Бідолашна. І це влітку.
Я тоді ще сама була… дитиною.
«Дитиною». Як Ґалі зараз.
Я пішла до виховательки.
Уявляла, як буду їй погрожувати,
якщо вона не вижене його, що я на неї доповім.
А вона сказала, що…
мати того хлопчика в лікарні.
І що я жахлива людина,
що взагалі посміла щось сказати.
І не знаю чому,
може, тому, що за мене ніхто ні разу не заступався,
я здалася.
Я взагалі не розуміла, як вчинити. Це мене спантеличило.
Я просто відмахнулася.
Провела з Ґалі виховну бесіду
про те, яка вона «доросла дівчинка», й купила їй нову ляльку.
По суті, я просто вичекала, поки все вирішиться само собою.
І таких ситуацій було повно.
Тисячі.
Що я можу знати?
Якщо я не лишила Ґалі іншого вибору, крім як бути жертвою,
можливо, це моя вина, що вона стала бандиткою.
Гарна історія, дуже зворушлива.
Ти сердишся на мене за вчорашнє?
Це розмови не стосується.
- А про що ця розмова? - Розмова про те,
і я навмисно кажу це делікатно,
чи ти найнаївніша чи найдурніша жінка на світі?
- Хай там як, а ти живеш у фантазії. - Нехай.
Поясни.
Ти розповіла сумну історію, як вихователька вигородила задиру.
Мовляв, він бідолашний нещасний і всі в його сім'ї хворі.
Але ти знаєш, який він насправді:
маленький придурок, який зламав твоїй дочці руку.
Нехай.
А що робиш сама?
Поводишся, як та вихователька.
Ти знайшла для Ґалі тисячі виправдань.
«Це моя вина, а не її. Бідолашна вона».
Байдуже, що вона не розуміла, у що вплутується,
і байдуже, що не хотіла…
бо зрештою ми з тобою знаємо,
яка вона насправді.
Це не те саме. Історії геть різні.
Чим же вони відрізняються?
Тим, що вона моя дочка.
Боже…
Якщо не можеш, то почекай зовні.
Мій син знайшов його в автобусі до аеропорту, коли там прибирав.
Він був поранений.
Його підстрелили.
І він не хотів іти до лікарні.
Син не знав, що робити.
Я зразу йому сказала.
Сказала: «Дзвони в поліцію».
А ізраїльтянин запропонував йому гроші,
тисячу доларів готівкою.
І пообіцяв ще, якщо ми йому поможемо,
і ми привели його сюди.
А потім?
Ми йому допомогли.
Мій брат знає одну людину.
Яка займається таким.
Він вивів нас на лікаря тут, у Мумбаї,
а також зробив йому новий паспорт.
Але для цього йому було потрібно більше грошей.
Чому він не забрав надіслані йому гроші?
Благаю, не забирайте в нас гроші, які він дав. Прошу…
Забудь про них.
- Хай беруть і йдуть собі! - Вони нам потрібні…
Мені плювати на гроші.
Просто скажіть, де він.
Ми нічого йому не робили.
Йому ставало гірше.
Значно гірше.
Думаю, рана загноїлася.
У лікарню він не хотів.
А я не хотіла йти в поліцію.
Ми не хотіли неприємностей.
Де він зараз?
Це тут?
Тут.
Нам треба тут переночувати.
А завтра ми поїдемо.
Нікому нічого не скажемо.
- Так? - Це Ріта.
Привіт. Секундочку, я вас з'єднаю.
Ну що ти робиш, Ольга?
Вера?
Міла?
Поліна?
Привіт, Поліно. Добрий вечір.
- Хто така Поліна? - Ніхто.
Починайте думати, куди відправите мене у відпустку.
Мені треба відпочити. Там, де красиво й тепло.
Я не проти Майорки.
Серйозно? Це добра новина.
Забронюєш найближчий рейс у Тель-Авів?
Сьогодні лише один рейс. Ти в безпечному місці?
Так. Іще й у якому.
Чудово. Надішлю на імейл.
Поліно, що ви робите ввечері?
Поліна…
Усе готово.
Завтра опівдні нас посадять на рейс до Москви.
- З якого аеропорту? - Чхатрапаті.
Це найближчий. Поспи трохи.
Орна?
Алло.
Так, я…
Вибач, що дзвоню отак, я…
Щось сталося?
У тебе, мабуть, уже пізня ніч.
Та нічого. Де ти?
У тебе все добре?
Не те щоб.
Я тобою захоплююся.
Ти мов той кіношний персонаж, як Бембі.
Живеш у чарівному лісі,
а ми, решта, по шию в багнюці.
Ти все одно молодець.
А скажи, як ми ще були малі,
ким ти думав я стану?
Не знаю. Я про таке не думав.
Але по декому це одразу видно, так?
По них…
так і видно,
що вони пасажири на задньому сидінні.
А не ті, хто за кермом.
Ні, Орно, ти не така.
І не була такою.
Я хочу пити. Принести тобі води?
Так, будь ласка.
А я думаю, що я завжди така була.
З Бенні, та й у вагітність.
З Ґалі…
З тобою.
Я бачу тебе не такою.
Точно не тепер.
По-моєму, я тільки тепер готова бути матір'ю.
Коли в мене вже 23-річна дочка.
Ну хіба не абсурд?
Послухай…
Це не абсурд.
Краще пізно, ніж ніколи, так?
На.
Дякую.
Роні, в тебе… все добре? Я хвилююся.
Що? Так, я…
Я в порядку.
Дякую, Дорі. Ти мені допоміг.
Орна.
Орна!
Де вона?
Де моя подруга?
Вона попросила не будити вас. Сказала, вам недобре.
Вона пішла?
Так. Кілька годин тому.
- Так? - Це Ріта.
Одну секунду, з'єдную.
- Алло. Ви хіба не в літаку? - Затримка.
Потрібен рейс до Москви. Терміново.
До Москви? Посилка в тебе?
Посади мене на рейс.
Добре.
На ізраїльський паспорт?
Ріта.
ДЕРЖАВА ІЗРАЇЛЬ
ВИЛЬОТИ
МІЖНАРОДНИЙ АЕРОПОРТ ІМ. ЧХАТРАПАТІ ШІВАДЖІ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова