MILANO, 29 DECEMBRIE 1985
Justiţia din această ţară este grav şi profund bolnavă,
iar noi cerem o schimbare !
Noi vrem o justiţie dreaptă !
Justiţie dreaptă !
Demnă de un stat de drept, de o ţară civilizată şi democratică !
Justiţie dreaptă !
Enzo s-a ţinut de cuvânt, nu ne-a dezamăgit, nu a fugit,
a promis că se va preda şi a făcut-o.
E cu adevărat un luptător radical,
avea toate posibilităţile să fugă în străinătate,
după condamnarea ruşinoasă, din legitimă apărare.
Nimeni nu l-ar fi putut condamna. Dar n-a plecat !
Va aştepta apelul cu încredere, aici, la Milano, în arest la domiciliu.
Dragi prieteni, voi fi foarte scurt.
După cum ştiţi, acum câteva săptămâni,
mi-am dat demisia din funcţia de parlamentar european,
renunţând la imunitate.
Am făcut-o pentru a începe să construim o ţară cu oameni serioşi,
care spun ce fac şi fac ceea ce spun.
Dar Italia de azi e plină de orbi care pretind că văd !
Şi, totuşi, în acest caz, aşa cum spune mereu Marco,
nu au vrut să vadă.
Le-a fost teamă că recunoaşterea nevinovăţiei mele
ar putea compromite credibilitatea marii lor lovituri împotriva camorrei.
Teama că s-ar fi putut înşela !
Un judecător nu poate să-şi recunoască greşeala.
Dar eu, "vinovat" doar de a fi nevinovat,
nu mă tem.
Şi îi provoc,
punându-mi corpul, printr-un un gest liber,
la dispoziţia autorităţilor.
Fii puternic, Enzo !
Eşti cel mai bun...
Eşti eroul nostru, Enzo, eşti eroul nostru !
Ne vedem mai târziu.
- Trebuie să-mi puneţi cătuşele ? - Nu, dle deputat.
EPISODUL ŞASE
Ia proporţii tot mai serioase
accidentul de la centrala nucleară sovietică din Cernobîl, în Ucraina.
Lipsesc informaţiile precise cu privire la dezastrul
care se poate să fi făcut numeroase victime.
TASS spune: "Doi morţi".
Îngrijorează valul radioactiv,
care se deplasează spre nordul Europei.
S-au întâlnit la Veneţia, miniştrii de externe şi ai apărării
din şapte ţări ale Uniunii Europene occidentale.
Dezarmarea şi terorismul internaţional sunt principalele probleme discutate.
29 APRILIE 1986
Niciun cuvânt despre proces !
Scumpo, hai să recunoaştem: cazul Tortora nu mai e o ştire.
Iar eu rămân un cetăţean italian condamnat la 10 ani de închisoare,
amendat cu 50 de milioane
şi având interdicţie de-a ocupa funcţii publice.
E mereu acolo !
Ce ?
Condamnarea mea.
A venit Marmo.
Bună ziua ! Toate bune ?
Duminică plăcută ! Bună ziua !
Deci ţi-au dat dosarul Tortora ? Ai văzut actele ?
O mulţime de hârtii. Eşti mulţumit ?
N-am avut timp să văd nimic. Repartizarea s-a făcut ieri.
Vor proces în timpul Mondialului.
- Terminaţi înainte ! E un apel ! - Dacă ne lasă în pace.
Apărarea lui Tortora a cerut mutarea procesului la Milano.
Ar avea dubii în privinţa competenţei teritoriale.
Adevărul este că, după părerea mea, nu au încredere în noi.
O mişcare disperată şi inutilă. Nu-ţi ia nimeni procesul ăsta.
Şi tu ce crezi ?
O să studiez grămada asta de dosare. Trebuie să fim de neatacat.
Michele, radicalii mă voiau mort.
Au vrut chiar să-mi dea escortă.
E o situaţie cu adevărat explozivă, ca să înţelegi nivelul.
Dar acum mi se pare că apele s-au mai liniştit pentru toţi, nu ?
Slavă Domnului.
Spor la treabă ! Poftă bună şi duminică plăcută !
MICHELE MORELLO, JUDECĂTOR
NAPOLI, CASTEL CAPUANO ARHIVA JUDICIARĂ
- O pisică ! - Pentru şoareci.
Aici este tot materialul din dosar.
- Cum e organizat ? - Pe martori colaboratori.
Tot ce a spus Barra.
Tot ce a spus Pandico.
Tot ce a spus Melluso.
Imperatrice, San Filippo...
Villa... Şi tot aşa. Sunt mulţi martori colaboratori.
- Nu e o cronologie a mărturiilor ? - Din câte ştiu eu, nu.
Trebuie făcută.
Chiar vreţi să puneţi în ordine toată treaba asta ?
Să începem !
Încetişor.
Încetişor...
INTEROGATORII CAZARMA PASTRENGO
- Cine e ? - Judecătorul Morello.
NAPOLI, CAZARMA PASTRENGO
Bună seara, domnule judecător.
Aici îi ţineam pe colaboratori şi pe delimitaţi.
- Celule individuale ? - Cu excepţia uneia din patru.
Era un flux continuu de colaboratori ai justiţiei.
Noi şi judecătorii eram nepregătiţi, era ceva nou.
Infractori importanţi, criminali multipli...
Aş vrea să înţeleg... Puteau vorbi între ei ?
Ăsta e un post de carabinieri, nu o închisoare.
S-a adaptat, temporar, de nevoie.
- Care era celula lui Pandico ? - Asta.
- Celulele erau mereu deschise ? - De obicei, ziua, da.
Asta e sala cu televizor.
Dacă avea meci Napoli, se uitau cu carabinierii.
Sau Festivalul de la Sanremo,
slujba de Crăciun, miracolul sângelui Sfântului Januarius...
Erau colaboratori, ajutau, trebuia să-i tratăm bine.
Şi apoi, nu existau avantaje sau reduceri de pedeapsă.
Dar câte o mică favoare, da. Voiau să fie protejaţi, consolaţi.
Odată, înainte de o confruntare,
cel care îl omorâse pe celebrul gangster Turatello...
- Pasquale Barra. - Ceruse şi obţinuse şampanie.
Veniţi cu mine !
Aici a fost adus Tortora pe targă, în februarie 1984.
Chiar aici.
Dar îmi povesteaţi despre prânzuri şi şampanie.
Colaboratorii voiau să mănânce bine.
Iar comandantul a telefonat la minister,
spunând că nu mai sunt bani pentru a le asigura confortul.
Iar Di Pietro a decis să plătească din buzunarul lui, în avans.
Când s-a finalizat urmărirea penală,
a cerut ministerului rambursarea sumei pe care o avansase,
dar ministerul i-a răspuns "nu".
Nu fusese autorizat.
Italia e mereu aceeaşi: cine a dat, a dat, cine a avut, a avut.
Dar era un miracol nemaivăzut până atunci.
Camoriştii vorbeau, mulţi !
aşa că ni s-a permis să fim ceva mai "generoşi".
Dar, teoretic, şi chiar practic, toţi aceşti colaboratori şi delimitaţi
puteau cădea de acord asupra versiunii pentru judecători.
- O stabileau împreună. - Asta nu ştiu.
Cu siguranţă, se bucurau de o anumită libertate.
Libertate...
Mai lipsea doar să ceară să iasă la o îngheţată
sau să facă o plimbare, ca să ia puţin aer rece,
fără să se îndepărteze prea mult.
Dacă se simţeau bine, vorbeau mult mai lesne.
E omeneşte, nu ? Acela era scopul.
Se poate ?
- Morello nu e ? - Nu, consilierul lucrează de acasă.
Dar ce e asta ?
Cronologia interogatoriilor colaboratorilor.
Ce au spus, când şi unde.
- Pentru ce ? - Pentru apel.
Consilierul vrea totul de la zero.
Depoziţii, confruntări între colaboratori, mărturii, toate lucrurile.
Suntem iar la zero-zero.
Un nou proces ?
Am făcut deja procesul.
E neregulamentar ! Nu se poate face.
Eu sunt grefier, grefierul nu e de vină.
10 IUNIE 1986, PROCESUL DE APEL CONFRUNTARE PANDICO-BARBARO
Aşadar, domnule Barbaro...
Aici prezentul Giovanni Pandico
a declarat că a fost intermediar între dv. şi Enzo Tortora,
în timpul unei perioade comune de detenţie,
pentru a negocia un transport de droguri.
- Care droguri, mă scuzaţi ? - Celebrele milieuri.
Cele care, tot după spusele domnului Pandico,
ar corespunde tot atâtor transporturi de droguri.
- Nu, e o minciună. - Scuzaţi...
Îi fotografiază pe dna Nadia Marzano şi pe Renato Vallanzasca.
Cred că e interzis.
Îndepărtaţi fotograful !
- Vă rog ! - E o minciună !
Omul ăsta, şi cer iertare, minte ştiind că minte !
E minciuna întruchipată !
Eu spun adevărul, el minte. Şi nu din răutate, ci pentru că...
E nebun.
Am cusut cu mâinile mele acele milieuri.
În faţa ta le-am cusut, unul câte unul, fiindcă erai obsedat de Tortora.
Domnule judecător, îl ura,
adică... îl "umbrea".
Scuzaţi-mă, dle Barbaro, ce înseamnă asta ?
Da, bine, spuneţi-i judecătorului.
Îl invidia, că era invidios,
o zi era prieten, o zi era duşman,
spunea că vorbea cu noi prin gânduri.
Telepatia şi toate chestiile astea pe care mi le spunea.
Zicea că se simţeau de 1.000 km distanţă.
Toate chestiile astea... Asta e !
Am înţeles.
Dar, domnule Barbaro, dv., acele milieuri,
i le-aţi trimis sau nu lui Tortora ?
Normal că le-am trimis. Tortora chiar mi-a răspuns.
Unii au vrut să creadă că eu aş fi făcut o extorcare.
Dar Rai m-a despăgubit. Aveţi şi chitanţa.
Se înţelege, domnule preşedinte, că au vrut să salveze aparenţele.
Dar dincolo de aparenţe există un alt adevăr...
O repet pentru a mia oară:
i-ai livrat lui Enzo Tortora mai multe transporturi de droguri.
Când am făcut asta ? Nici măcar nu sunt camorrist !
Când ? În acea perioadă, anii 1970-1980, cum am spus.
- Totul e fals. - Sigur că e fals !
În acea perioadă, deţinutul închis !
Şi am vrea ca domnul Barbaro
să ne spună în ce perioadă a fost deţinut la Porto Azzurro.
Mă opun ! Avocatul încearcă să influenţeze martorul.
Gata ! Ce legătură are ?
Trebuie privită esenţa, nu forma juridică.
Adevărul uman al acestei întâmplări dureroase.
- Toate aceste vorbe inutile. - Mulţumim pentru lecţie !
Martorul poate continua.
Eu am fost deţinut la Porto Azzurro din 1972 până în 1981, puteţi verifica.
Cum puteam să livrez droguri, dacă eram la închisoare ?
Scuzaţi-mă, nu puteam livra nimic nimănui !
- Să fie trecut în procesul verbal. - Bravo, dle avocat !
Iar ăştia, pentru că au studiat, iau o foaie şi o aruncă.
Ce incompetenţi !
Îi livrai drogurile lui Enzo Tortora când ieşeai.
Am avut mereu escortă când ieşeam. Cum puteam face aşa ceva ?
Eşti un mincinos.
- E capabil de orice ! - Mincinos !
S-a însurat, s-a împerecheat cu minciuna !
Eu am îmbrăţişat adevărul, binele public, dreptatea !
Tu stai aici, dar nu eşti. Tu nu exişti.
Eşti nebun ! Auziţi ce spune ?
Ce tot spui ?
Creatura ta nu mai există, creatura ta a dispărut.
Dacă sunt aici ! Ce spui ? Eşti nebun, un mincinos !
- Nu mai eşti aici. - Eşti nebun !
- Auziţi ? - Mai ai 30 de secunde autonomie.
SCHIZOFRENIE
PARANOIA
MITOMANIE
Dar nu scrie că fiul meu ar putea avea o problemă.
Doamnă, fiul dv. are 30 de ani, trebuie să muncească.
- Dar se simte rău ! - Ce are, doamnă ?
Dimineaţa, nu poate...
Educaţia înseamnă democraţie: 15 minute pentru fiecare.
Scuzaţi, doamnă, vă rog.
Poftiţi !
Pandico Giovanni, îmi trebuie o copie a certificatului de naştere.
Dar aveţi deja certificatul ! De ce vă trebuie altul ?
Ăsta e îndoit.
Şi aici...
Cât durează ?
Următorul !
Incompetenţa, neglijenţa...
Această aroganţă plictisită... Eu cu plictiseala...
Doamnă Marzano, aţi cerut să fiţi audiată.
Ce doriţi să spuneţi ?
Aş vrea să spun ce nu am reuşit să spun la celălalt proces.
De ce nu aţi reuşit să spuneţi ? V-aţi amintit brusc ?
Mi-a fost frică şi am făcut pe nebuna.
Funcţionează mereu. Nimeni nu înţelege nimic din nebunie.
Nu, tu chiar eşti nebună !
Linişte !
Domnule preşedinte, cu respect, doamna asta e psihopată.
Barra, linişte !
- Ar trebui închisă, Domnule ! - Barra, tăceţi !
Într-un ospiciu !
- Şi asta ce e ? - Linişte ! Barra !
Şi de cine, de ce anume vă era frică ?
Pasquale Barra m-a ameninţat să nu îl contrazic.
A zis că trebuie să spun tot ceea ce spusese el.
Altfel, mă omora.
Pentru el, a ucide e o nimica toată,
un omor în plus, unul în minus...
El ucide ca şi cum ar strivi cu piciorul un gândac.
- Negru, dle preşedinte. - Pandico, nu întrerupeţi !
Şi ce vreţi să spuneţi ? Toţi gândacii sunt negri.
Nu, ca să nu-l confundaţi cu scarabeul.
Tocmai am citit "Gândacul de aur" de Edgar Allan Poe.
O carte deosebită.
- Pandico, destul ! - Mă supun, dle judecător.
Chiar e o povestire frumoasă, v-o recomand.
Aşadar, doamnă Marzano...
Aşadar, Enzo Tortora nu a fost la mine acasă.
În 1978 eram la Madesimo, cu fiul meu,
care nici măcar nu avea un an.
Există un contract de închiriere pentru casa din Milano,
care începe din 1979.
Înainte, casa nu era gata. Nu era locuibilă.
Aşadar, nu a existat nicio afiliere ?
Nu în casa mea.
Dle grefier, aţi consemnat ?
Sunteţi obsedat de posibilitatea ca grefierul să nu noteze.
Suntem, în prima instanţă s-a întâmplat des.
Cu pretextul că doamna era confuză.
O altă lecţie de la profesori.
Doamnă, în deplină luciditate, confirmaţi ce aţi spus până acum ?
- Da, confirm totul. - Mulţumesc, puteţi pleca.
Ai făcut ce trebuia.
Nu te îngrijora, nu-ţi fie frică.
Găunoaso !
Copilul ? A crescut ?
S-a făcut frumos ca tine ?
Bravo, Nadia !
Dle preşedinte, mi se pare deja clar cum merg lucrurile aici.
În loc să judecaţi inculpaţii, judecaţi colaboratorii.
Aţi ascultat o mulţime de oameni care s-au retras
sau şi-au schimbat versiunea în favoarea lui Tortora.
Ştiţi de ce fac asta ? Pentru că le e frică.
Şi cu mine au încercat.
Au spus să retrag acuzaţiile împotriva lui Tortora.
Dar, în ciuda tuturor presiunilor, dle preşedinte,
eu sunt aici şi vă confirm din nou tot ce v-am spus deja.
Şi anume că Enzo Tortora lucra pentru bossul Francis Turatello.
Vă repet de la capăt, nu mai am nimic de pierdut.
E o femeie !
Linişte !
Linişte în celule !
Linişte !
Melluso e un erou, trebuie respectat !
Linişte !
Un erou analfabet.
Inculpatul Vallanzasca a cerut o confruntare cu dv.
- Acceptaţi confruntarea ? - Cum doriţi, dle preşedinte.
Dar nu ştiu ce vrea de la mine.
Să arate că eşti mincinos !
Nu-mi e frică.
Conduceţi-l pe Vallanzasca.
Acum, să ascultăm cum un multiplu criminal,
jefuitor de bănci şi răpitor vrea să mă disculpe.
Să ascultăm, e frumuseţea transmisiunii în direct.
Nemernicule !
Te omor !
Şi asta nu e o promisiune, chiar o s-o fac !
- Ai înţeles ? Renatino ! - Mai du-te dracului !
Nu ţi-e ruşine în celulă cu camorrişti ăştia ?
Du-te să defilezi, prostule !
- Renato, gândeşte-te la mama ta. - Vezi-ţi de treabă !
Ce ochi albaştri frumoşi ai !
Sau sunt bleu ? E neclar.
Ce frumos eşti, Renato ! Pari un prinţ francez.
Eşti chiar frumos !
- Ce s-a întâmplat, dle Vallanzasca ? - Nu s-a întâmplat nimic.
- Au vrut să-mi vorbească. - Atunci, vorbiţi cu noi.
Mai întâi vreau să spun că n-am treabă cu Camorra.
M-au băgat la mijloc. Ca şi pe domnul ăsta !
Mai întâi mă bagă cu NCO,
apoi zice că a primit drogurile de la Turatello
şi i le-a dat lui Tortora să le vândă, o minciună.
Pentru că Melluso nici nu-l cunoaştea pe Turatello.
Eşti un palavragiu de rahat. Au o poză împreună.
Linişte ! Linişte !
- Gianni ! - Renato !
- Zi când l-ai cunoscut pe Turatello. - Acum, exact, nu-mi amintesc.
- Nu te-am întrebat în ce zi ! - Nu-mi amintesc.
Nu face ca Tortora, care voia să ştie culoarea şosetelor, a cravatei...
Gianni, nu face asta cu mine !
Nu mă băga în aceeaşi oală cu Tortora ! Nu sunt ca el !
Îţi bag morcovul în fund în faţa tuturor !
Dle Vallanzasca, moderaţi limbajul, nu suntem în piaţă.
Gianni...
La Milano, nici măcar n-ai adulmecat drogurile.
La Milano, puteai cel mult puteai să furi găini, să buzunăreşti băbuţe,
să plimbi cele patru domnişoare pe care le târai după tine.
Şi să le arunci pe trotuarele dosnice. Atât, eşti un prostituat !
Gianni cel frumos. Gianni Cha Cha Cha !
Dar ce vrei de la mine, Renato ?
- Turatello avea un tatuaj. - Un tatuaj ?
Pe mâna stângă. Ce reprezenta acel tatuaj ?
- Asul lui Vallanzasca e un tatuaj ? - Un tatuaj. Ce tatuaj era ?
Nu-ţi aminteşti ? Hai să te ajut !
Era un animal care îi fusese făcut în închisoarea pentru minori.
Şi concluzia care e ?
- Ce tatuaj era ? - Lasă-mă să răspund...
Nu vorbi numai tu, peste mine !
Nici tu nu ştiai povestea asta cu tatuajul !
Ce tatuaj era ? Nu-mi pierde vremea !
Te-am întrebat ceva !
Ce tatuaj era ?
Dle preşedinte, nu m-a interesat tatuajul ăsta.
Ba chiar consemnaţi că nu l-am văzut niciodată.
Perfect ! Mulţumesc ! Gata !
Un tatuaj mare, pe mâna stângă, iar el nu l-a văzut !
Ştii de ce nu l-ai văzut ?
Turatello îi ţinea la distanţă pe cei ca tine.
- Nu puteai să vorbeşti cu el ! - Dar nu e adevărat, hai !
Gianni, vezi că acum vine morcovul.
Turatello avea o femeie.
Cine era femeia lui Turatello ?
Cum o chema ?
Era înaltă, scundă, blondă, brunetă ? Cum era ?
Ai zis că îl cunoşteai bine, nu ? Cum era ?
Adevărul e că nu ştii nimic.
Am înţeles, Gianni. Faci asta ca să-l aperi pe Tortora.
Ce treabă am cu el ? Ce-mi iese la faza asta ?
Da, da... o faci din moralitate, asta e misiunea ta !
- Dle preşedinte ! - Spuneţi !
Gianni Melluso a spus că apărarea lui Tortora e o chestiune morală,
o problemă de principiu, principiul justiţiei.
E o declaraţie voluntară. O mărturisire, un adevăr.
Îi mulţumim lui Melluso că i-a scăpat.
Eu am zis asta ?
Renato Vallanzasca, din dragoste pentru adevăr,
neputând suporta ca un nevinovat să se întoarcă la închisoare,
a depus mărturie împotriva unui mincinos.
Şi l-a făcut de ruşine în public, descalificându-l.
Nu a zis adineauri că nu-i pasă de Tortora ?
Literalmente "nici pe dracu'".
Nu comentez.
Domnule preşedinte, nici el nu-l cunoştea pe Turatello !
Eşti chiar prost, Gianni.
Domnule preşedinte,
teza apărării este că Pandico e nebun, deci total necredibil.
Un nebun necredibil.
Dar care nu poate fi pedepsit.
Pandico nu a încercat niciodată să folosească portiţa asta.
El s-a declarat complice.
Prin mărturisirile lui, şi-a agravat propria situaţie.
Pandico nu a folosit niciodată cheia nebuniei.
Şi chiar dacă ar fi fost nebun,
nebunia nu e un stigmat veşnic.
Nebunia se schimbă, e instabilă
şi trebuie să recunoaştem că toţi avem o fărâmă de nebunie,
pe care, din fericire, o putem controla,
asta este diferenţa.
Pandico poate că a fost nebun,
dar astăzi trebuie să recunoaştem că s-a schimbat.
Este lucid şi nu se contrazice niciodată.
Iar cine minte, la un moment dat se contrazice.
Giovanni Pandico nu s-a contrazis niciodată.
Paranoic ? Geniile paranoice nu se mai numără în istorie.
Exact, chiar aşa este !
Precum Torquato Tasso, pe care vă invit pe toţi să-l citiţi,
sau marele sculptor napolitan Vincenzo Gemito,
care s-a închis de bunăvoie în ospiciu.
În fine, toţi marii artişti,
poate şi dv., dle procuror, erau puţin paranoici.
Da, desigur, mă includ şi pe mine.
Pandico, nu-l întrerupeţi pe procurorul general.
Cer scuze, înălţimea voastră, nu m-am putut abţine.
Iar Melluso...
Nebunia nu-l priveşte.
- Ori îl credeţi, ori nu-l credeţi ! - Exact.
Faptul că nu-şi amintea detalii despre întâlnirile cu Tortora,
despre viaţa privată a lui Turatello, dă mai multă greutate cuvintelor lui.
Dacă inventa, se pregătea mai bine,
cu acele detalii care plac mult juriilor populare.
Dar şi judecătorilor.
Plus că încă şapte martori îi confirmă declaraţiile.
Domnule preşedinte, domnilor din complet...
Enzo Tortora nu e un josnic vânzător de moarte.
Asta e noutatea importantă pe care vreau s-o introduc.
E doar un colateral al Camorrei,
îi recunosc această circumstanţă atenuantă.
Dar Enzo Tortora e, fără supărare, un mincinos,
minciuna îi vine firesc.
Enzo Tortora e acel băiat care, în vacanţele de vară, în Val Marenco,
inventa că vede Fecioara, ca să-şi prelungească vacanţa,
dând dovadă... de o imaginaţie...
O hotărâre neruşinată,
pe care o recunosc şi în Tortora de azi.
Pe de altă parte,
minciuna a fost necesară ca să poată păstra celebritatea
pe care a câştigat-o, cu siguranţă, cu mare trudă.
I-a fost necesară,
ca să poată susţine, zi de zi, rolul pe care îl juca,
pe care trebuia să-l susţină chimic.
De aceea, îl consider mai degrabă un consumator, poate înrăit...
Cum se spune... "Trăgea pe nas ca un nebun".
E scris chiar în mărturie.
Dar nu un traficant.
Vă rog să încheiaţi.
Cererea mea este, aşadar...
Nu achitarea ! Pentru că a-l achita pe Tortora
ar însemna să nu-i credeţi pe Pandico, Melluso şi Barra.
Aşadar... să achitaţi toţi inculpaţii.
Domnule Preşedinte, ori îi achitaţi pe toţi, ori pe niciunul.
Legea e egală pentru toţi.
Nu aveţi de ales.
- Foarte bine ! Bravo ! - Bravo, domnule !
Bună !
Salut !
- Dar nu te deranjează ? - Nu.
Cum merge ?
Am terminat, acum e rândul nostru.
Şi ?
Tortora e nevinovat.
Scuză-mă, nu era camorrist ?
Barra se căieşte şi nu-l menţionează pe Tortora.
Pandico se căieşte şi nu-l menţionează pe Tortora.
O face doar după ce procurorul
îi arată numele lui Tortora într-o agendă a concubinei lui Puca,
şi nici măcar nu era "Tortora", ci "Tortona",
cu un număr de telefon.
Fără nicio confirmare. Nimic.
Şi abia după ce Pandico a văzut agenda,
a mărturisit că Tortora e un camorrist.
Iar după el vine Barra, la al 18-lea interogatoriu.
Şi de acolo o avalanşă de mărturisiri, căinţe, ba chiar invenţii.
În instanţă nu a rezistat nicio acuzaţie,
nu a rămas în picioare nici măcar o probă.
Dar de ce atât de mulţi, aproape toţi judecătorii
din tribunalul de la Napoli, şi mă includ primul,
am crezut nişte criminali care minţeau fără ruşine,
fără cea mai mică îndoială asupra căinţei lor ?
Judecătorii sunt atât de obişnuiţi cu tăcerea,
cu scena mută,
încât atunci când un camorrist criminal,
aparent fără să ceară nimic în schimb,
mărturiseşte, vorbeşte, dă nume, povesteşte fapte,
la un moment dat pare un miracol.
Cum adică, o mărturisire consemnată şi semnată,
cu un martor care se declară coautor ?
Şi cu el, mulţi alţii !
Atunci, la ce mai serveşte nenorocita asta de verificare ?
"Dar te cred !"
E un act de credinţăŧ e o eliberare.
Dacă Tortora este nevinovat, trebuie achitat.
O vei spune în camera de consiliu ?
12 SEPTEMBRIE 1986
- Pledoriile s-au încheiat. - Deci am terminat.
Dacă procurorul, avocaţii părţilor civile
sau vreun inculpat au ceva de spus,
o pot face acum, până să ne retragem în camera de consiliu.
Eu...
Să ascultăm.
- Să consemnez ? - Da, consemnaţi.
Nu-i provoca.
Să ştii că orgoliul judecătorilor este nemărginit.
Nicio lecţie.
Domnule Procuror General,
un lucru, dintre multe, m-a rănit în acest ultim proces,
şi este ultima transformare pe care am suferit-o datorită dv.
Nu mai sunt cinicul negustor de moarte,
ci un slab, un fraier,
care s-a lăsat păcălit pentru că era în pană de bani.
Aş vrea să spun imediat acestei instanţe
că dacă m-aş fi apucat, într-un moment de slăbiciune,
să vând kilograme de droguri, cum s-a spus aici,
nu m-aş considera un slab, ci un criminal.
Şi de aceea nu sunt aici să cer reducerea pedepsei.
Dacă mă veţi considera vinovat, daţi-mi 30 de ani.
Am văzut apoi, domnule procuror,
că aţi scotocit prin gunoiul revistelor de acum 30 de ani.
Da, e adevărat, într-un interviu, am povestit că, pe când eram copii,
în îndepărtatul '48, imaginaţi-vă, eu şi câţiva prieteni ne-am distrat
pretinzând că am văzut o Fecioară într-o grotă.
O farsă îndrăzneaţă, recunosc.
Nu ştiu dacă aţi fost vreodată tânăr. Vă doresc să fi fost.
Şi trageţi o concluzie din acest episod...
Dacă se prefăcea că vede Fecioara când era copil,
Tortora trebuie să fie un mincinos pentru totdeauna,
şi, deci, poate fi un camorrist, un om cu o mie de feţe...
Dle procuror, cred că e mult mai puţin grav
să te prefaci că vezi Fecioara, la 18 ani, în glumă,
decât să-l crezi, aşa cum dv. îl credeţi...
Pe Giovanni Pandico !
Schizofrenic şi criminal.
Sau pe Melluso,
tâlhar şi proxenet.
Sau pe Barra, un crud criminal în serie.
Şi să faceţi din aceşti oameni nişte eroi !
Iată, în acest proces,
eu nu am fost un inculpat care trebuia judecat.
În unele momente, şi o spun cu fiori,
am avut senzaţia că sunt un duşman care trebuie zdrobit.
Pentru că acest "om slab"
a avut îndrăzneala, încă din prima zi, să-şi strige nevinovăţia.
Pentru că acest "om slab" a tulburat ritualul vostru,
potrivit căruia ori eşti indârjit, ori te căieşti.
Dar poţi fi şi îndârjit de nevinovat.
Am plătit scump această diferenţă, cu o condamnare la zece ani.
Pentru Camorra ? Pentru droguri ?
Nu mă jigniţi din nou, vă rog, cu o asemenea insultă.
Acum ar trebui să închei spunând "am încredere".
Dar vă întorc întrebarea: voi aţi avea încredere ?
Eu vă spun: sunt nevinovat.
O strig de trei ani, o strigă documentele,
o strigă faptele ieşite la iveală în acest proces,
eu sunt nevinovat şi sper, din tot sufletul,
că şi voi sunteţi.
Mulţumesc.
Putea să evite asta.
Şedinţa s-a suspendat.
Minunat.
Următorul...
Tortora Enzo Claudio Marcello...
Ridicaţi-vă, intră completul de judecată !
15 SEPTEMBRIE 1986 CITIREA SENTINŢEI
În numele poporului italian,
completul Tribunalului din Napoli, secţia penală V,
conform articolului 523 din codul de procedură penală,
în schimbarea sentinţei din 17 noiembrie 1985,
atacată de procurorul public, de avocaţi şi de inculpaţi,
pe care nu-i citez nominal, din motive de concizie,
îl achită, pentru că nu a comis fapta, pe Sanfilippo Salvatore...
M-au achitat !
Pe Melluso Giovanni. Achită inculpaţi deja condamnaţi:
Atraus Vincenzo, Corino Mario, Mandato Gerardo, Marzano Nadia,
Tucci Santo, Vairano Renato, Vallanzasca Renato.
Confirmă infracţiunea atacată
şi condamnă următorii inculpaţi la plata cheltuielilor de judecată:
Ascaria Mario Roberto, Donnarumma Domenico,
Matano Franco, Matrone Tommaso, Pandico Giovanni...
La a noua staţie, Isus cade pentru a treia oară.
Achită, pentru că nu a comis fapta,
de infracţiunile prevăzute în articolele 416 şi 416-bis Cod Penal,
şi pentru că fapta nu există,
de infracţiunea prevăzută de articolul 71, stupefiante,
următorii inculpaţi deja condamnaţi: Cozzolino Aniello, Cozzolino Riccardo,
Cozzolino Simone, Mariniello Anna, Moccia Luigi şi Tortora Enzo Claudio.
Completul se retrage...
Sunteţi toţi camorrişti !
Domnule judecător, un comentariu ?
Am condamnat pe cine trebuia şi am achitat pe cine trebuia.
Această sentinţă istorică e pentru noi adevărata dreptate.
Mă încred în atotştiinţa Domnului, în ciuda slăbiciunii oamenilor.
Sunt mari satisfacţii, dar adevărul e unul singur:
Tortora e un camorrist.
Dumnezeu vă vede, în acest moment se uită la noi.
Vreau să spun ceva !
Şi statul trebuie să ne apere, să ne ajute !
Să fie cu noroc !
Vino încoace, trebuie să fac o declaraţie !
Italia s-a trezit !
"Plângeţi, copii nevinovaţi,"
"mai bine adormiţi, dar cinstiţi."
"Pe acest pământ, un vânt furios"
"distruge păduri şi codri,"
"iar pe cerul cenuşiu şi ameninţător"
"se pregăteşte o furtună teribilă."
Ce e de râs ?
Nu, nu râd.
- Ce era asta, Pascoli ? - Pandico.
Tot un Giovanni.
- Felicitări, foarte frumos. - Mulţumesc !
Pentru dv.
Ce faceţi ? Nu e permis, vă rog...
Sunteţi un tânăr inteligent.
- Câţi ani aveţi, 25 sau 26 ? - 24.
Eu, la vârsta dv. eram deja în închisoare.
Iar ca să stai atâta vreme în închisoare,
trebuie să ai preocupări şi prieteni.
Vă rog, nu se poate.
Nu s-ar putea, dacă aş cere ceva în schimb.
Dar eu nu cer nimic.
Vreau doar să omagiez un iubitor de poezie.
- Aşa, nu vă supăraţi. - Nici vorbă.
Vă rog !
Paznicul e corupt ! Mi-a smuls ceasul !
Vreau să vorbesc cu directorul ! Directorul !
Paznicul e corupt.
Chemaţi-mi directorul ! Directorul !
MILANO, 20 FEBRUARIE 1987
Aşadar,
unde rămăseserăm ?
Aş putea spune foarte multe şi voi spune doar câteva,
una tot mi-o veţi permite.
Multă lume a trăit alături de mine.
A suferit alături de mine.
În aceşti ani cumpliţi.
Mulţi oameni mi-au dăruit ce au putut,
de pildă, s-au rugat pentru mine,
iar asta nu voi uita niciodată.
Trebuie să le mulţumesc acestor oameni dragi şi buni.
Îngăduiţi-mi să o spun... Iată, am spus-o !
Şi mai adaug un lucru:
eu sunt aici,
ştiu asta,
şi ca să vorbesc în numele celor care nu pot vorbi.
Şi sunt mulţi, prea mulţi !
Eu sunt aici, voi fi aici
şi pentru ei.
Iar acum...
Să începem,
aşa cum făceam pe vremuri, exact la fel.
Iată-l !
Pe notele marşului triumfal din "Aida" !
Bine ai venit, dle comandant !
Se apropie cu pas hotărât.
Poate că unii şi-au dat seama despre cine este vorba.
Este Portobello al nostru !
Simbolul emisiunii noastre !
Aşadar, Portobello, vrei să ieşi ?
Iată-l !
În sfârşit, Portobello şi-a recăpătat locul !
Vrem să începem...
Şi aş vrea să încep cu o invitată, o invitată la care ţin foarte mult,
o femeie în ai cărei ochi, în trecut,
nu am reuşit să citesc durerea profundă.
Aş vrea să o primiţi cu aplauze puternice,
Doamnelor şi domnilor, Aurora !
Numele ei e o frumoasă promisiune.
De azi, o vom avea ca invitată permanentă
şi o vom numi "Misterioasa fată care plânge".
Enzo, nu am cuvinte.
O clipă şi apoi, sărbătorim.
Lăsaţi-l în pace !
M-ai făcut să plâng, mulţumesc !
Nu mă întrebi cum a fost ?
Cum a fost ?
Foarte bine, un mare succes.
Anna, chiar este ultimul sezon.
Nu mai pot face emisiunea asta.
Aşteaptă.
Nu mă răzgândesc.
- Ştiu deja cum se va termina. - Ce vrei să spui ?
Nimic tragic, o schimbare.
- Enzo, totul e pregătit. - Vin.
Tată !
- Vii ? - Vin.
Aşa a fost.
Nu mai pot să mă joc.
Iată-ne !
Îmi pare rău că întrerup reverenţa, dar tocmai am ajunsŧ
Cu copiii care reprezintă toate colţurile lumii,
o ploiţă care, din fericire, devine tot mai rară,
un public afectuos, care, în această seară,
se află în jurul camerelor emisiunii Portobello...
O îmbrăţişare pentru milanezii care ne-au adus,
cu atâta drag, în seara despărţirii, animalele lor mari şi mici...
Şi, iată, în această atmosferă neobişnuită,
la poalele scărilor arceiŧ
Te aşteptam, ca să putem băga cămila în arcă.
Haideţi să băgăm întâi cămila. Încet, încetŧ
Cred că trebuie să mulţumesc atâtor oameni,
încât aş prelungi peste măsură această emisiune,
dar publicul imens care a urmărit ani la rând Portobello
merită recunoştinţa noastră.
Mulţumiri Annei, sora mea, şi lui Angelo Citterio,
care au fost autorii acestei întâlniri speciale de vineri seara.
Mulţumiri Gigliol Barbieri, Rete 2, tuturor celor care, cu atâta trudă,
vineri după vineri, au construit această poveste.
O poveste despre oameni şi despre viaţă.
Enzo Tortora va muri după 11 luni, la 59 de ani.
SFÂRŞIT