Деякі кадри спостереження, аерозйомки відтворено за дослідженнями й свідченнями.
ГРУДЕНЬ 2009 РОКУ 8 РОКІВ 3 МІСЯЦІ ПІСЛЯ 9/11
Офіцери ЦРУ в Хості були дуже схвильовані можливістю,
отримати джерело, яке могло привести до бен Ладена.
Тому його не обшукали. Його, по суті, просто пропустили.
Там була вся команда ЦРУ, контрактники, спецпризначенці, аналітики,
куратори.
Вони всі вийшли надвір, щоб його зустріти.
Це могло стати дуже важливою справою.
Усі такі напружені.
Він вийшов з іншого боку автівки,
охоронці її обійшли й сказали:
«Витягни руки з халата».
Їх дуже стривожило, що він цього не зробив.
Вони так і не зрозуміли, що той актив і був бомбою.
Я сиділа на підлозі у вітальні вдома, коли мені зателефонували.
Вона каже: «Трейсі, сильний вибух».
Я їй: «Про що ти говориш?» Думаю, телевізор був вимкнений.
Я не знала, що сталося.
І про Афганістан.
Стали відомі нові факти щодо атаки смертника,
коли загинули сім офіцерів ЦРУ.
Нападник прибув на базу за запрошенням
і його не обшукували.
Це — для вас.
Це не годинник. Це детонатор.
Ви потрапите до пекла.
Ось він, американці ніколи його не бачили,
і все ж впустили до надсекретної бази ЦРУ.
Потім він мав можливість підірвати себе.
Прапор біля штаб-квартири ЦРУ сьогодні приспущено на знак
жалоби за сімома з них.
Вони, як сказав директор Панетта, полягли на чужині, близько від ворога.
Надто близько, як виявилося.
Моя колега, Дженніфер Меттьюз, була начальником бази ЦРУ
в Хості, Афганістан.
Ми входили в кістяк.
Ми з Дженніфер працювали по Аль-Каїді ще до того, як дізналися, що
це Аль-Каїда.
Телефонувала Джина, сказала, що Дженніфер убили.
Було так важко це почути.
І я пішла до церкви, а у них стандартні молитви —
за військових. Я питаю: «А як же ми?
А як же Дженніфер?»
Було дуже важко слухати, спогади її друзів дитинства,
як про неї говорили її діти.
Звісно, вони не знали про її роботу.
Пам'ятаю, як їздив на похорони кожного з тих офіцерів ЦРУ.
Коли ми їхали, а погода була дуже холодна,
я побачив одну сім'ю, вони стояли на ґанку
і тримали табличку з написом:
«Дякуємо, що ми в безпеці».
Я пам'ятаю,
розмови з їхніми рідними.
Батьки, з якими я говорив, сказали:
«Не відмовляйтеся від завдання,
що коштувало нашим рідним життя. Не здавайтеся».
І цим завданням, звісно, було продовжити пошуки бен Ладена.
Ось що я кажу людям в Америці: за волею Аллаха, ми й далі будемо вбивати.
Якщо в Аль-Каїді думали, що напад в Хості зробить нас слабшими,
вони дуже помилилися.
Все вийшло рівно навпаки.
Він зміцнив нашу рішучисть.
Після Хосту це стало особистою справою.
Дуже особистою.
АМЕРИКАНСЬКИЙ РОЗШУК
ОСАМА БЕН ЛАДЕН
ГРУДЕНЬ 2009 РОКУ
СІЧЕНЬ 2010 РОКУ 8 РОКІВ 4 МІСЯЦІ ПІСЛЯ 9/11
Десята річниця 9/11 все ближче й ближче,
вимога й бажання знайти бен Ладена посилюються.
Осама бен Ладен досі в розшуку, досі не дає спокою американцям.
Винагорода за його голову досі складає 25 мільйонів доларів.
Його нібито скрізь шукають наші шпигуни
й спецкоманди.
Чому цей тип і досі на волі?
У нас було стільки розчарувань через хибні зачіпки,
ми вже думали, що впоралися: «Він тут, він там».
Військових не раз піднімали по тривозі у спробах його захопити,
але нічого не виходило.
Будинок чистий. Заходьте.
Це так…
розчаровувало.
А ще є питання щодо розумових здібностей
наших спецслужб.
Тоді ЦРУ критикувало багато політиків,
з обох партій, власне.
Хіба це не провал?
Його не спіймали, і не схоже, що знаєте, де він.
Ну…
Думаю,
захоплення або знищення бен Ладена вкрай важливі для нашої
національної безпеки.
ЦРУ й розвідка взагалі зазнавали колосального тиску, від нас
вимагали більшого.
Подвоєння зусиль щодо бен Ладена й Аль-Каїди.
КЕВІН ШЕФФЕР АТЦ ЦРУ — ОФІЦЕР З ВИЗНАЧЕННЯ ЦІЛЕЙ
У день 9/11 я працював у Пентагоні.
З мого відділу вижив я один.
Я сильно обгорів,
але зміг одужати, відтоді кожен день присвячував цій битві.
Як почуваєтеся?
Чудово.
Слава Богу.
У 2009 році зі мною зв'язався мій друг і сказав:
«Кевіне, нам потрібна твоя допомога, приєднуйся до підрозділу по бен Ладену.
Його єдине завдання — знайти бен Ладена».
Я сказав підлеглим: «Щотижня ви маєте приходили до мене в кабінет з доповіддю.
Над чим працюєте, що з'ясовуєте,
які маєте зачіпки, які докази знайшли».
Куди він міг вирушити, як втік з Афганістану? Куди вирушив?
Він досі живий? Весь себе про це запитуєш.
Тож, коли він з'являвся на телебаченні,
ми це аналізували до упаду.
Ми почали зосереджувалися на усіх аспектах заяв бен Ладена в ЗМІ.
Ми прослуховували записи бен Ладена, перевіряли,
чи немає там якогось звуку, або чогось, що виказало б,
де він може бути.
Спів пташки, чи промислові звуки.
Чи є приховані повідомлення?
Чи щось на задньому плані видасть, де він?
Також ми намагалися відстежити, як його відео потрапляють на телебачення.
Він же якось мусив відсилати, отримувати повідомлення.
Вони не довіряли будь-яким електронним приладам,
або телефонам тощо,
тож, мабуть, передавали з рук в руки, кур'єрами.
Якби ми змогли знайти й простежити такого кур'єра,
потенційно, це могло привести до бен Ладена.
ЦРУ відстежувало кожну зачіпку.
Зачіпка щодо цього кур'єра з'явилася ще у 2022 році.
2022 РІК
ПІВНІЧНА АФРИКА МІСЦЕ НЕ РОЗГОЛОШУЄТЬСЯ
Ми знали, що є людина, довірений кур'єр бен Ладена,
було докладено багато зусиль, щоб виявити ім'я цієї людини.
В'язні казали вигадані імена
Деякі казали, що кур'єра немає.
Інші казали, що кур'єр був, але він вже не працює.
Розплутати брехні щодо того кур'єра було дуже складно.
Наприкінці 2002 року
у в'язниці уряду Північної Африки
був один оперативник Аль-Каїди,
його заарештували
й допитували щодо того, що він знав, кого він знав.
Під час допиту він згадав
людину, яка, як він казав, працювала з бен Ладеном
ще до 9/11,
а після 9/11 працювала з Халідом Шейхом Мохаммедом
і була кур'єром між тими двома.
Він сказав, що кур'єра звати…
Абу Ахмедом.
Звісно, ця інформація нас дуже зацікавила.
Ми запитали ХШМ,
який досі був у таємній в'язниці ЦРУ:
«Що ти знаєш про Абу Ахмеда?»
До ХШМ застосовували техніки підсиленого допиту.
Він розповідав практично все, що ми хотіли знати.
Він відповів: «Так, я чув про Абу Ахмеда, але він більше не в Аль-Каїді».
У камері, а ми її прослуховували,
він сказав іншим оперативникам Аль-Каїди,
які з ним сиділи:
«Про кур'єра нікому не патякати».
ХШМ з усіх сил захищав кур'єра, бо розумів,
що Абу Ахмед приведе до бен Ладена.
Отже, ми зосереджуємося на пошуках Абу Ахмеда.
Кращого бен Ладену й ХШМ було не знайти.
Він діяв надзвичайно обережно,
тому знайти його було дуже важко.
З часом ви з'ясували, що він з Кувейту.
Ми відпрацьовували всі зачіпки, та навіть не знали, який він на вигляд.
Він був загадкою.
Визначення алгоритму його життя потребувало важкої й наполегливої праці.
Як він переміщується, куди їздить,
які засоби зв'язку використовує, як саме він їх використовує.
Ми хвилювалися, щоб не припуститися помилок, випадково не виказати йому,
що ми його шукаємо.
Усе це тягнулося з 2002 до 2010 року.
Вісім років пошуків, по усій планеті.
2022 РІК
2010 РІК
Влітку 2010 року стався проривний момент.
Ми простежили його телефон до міста Пешавар у Пакистані…
і нам вдалося прослухати одну розмову.
Він розмовляв з кимось, хто знав його в минулому.
Його друг розпитував: «Чим тепер займаєшся?
Давно не чулися, давно не бачилися.
То що поробляєш?»
І той все намагався сказати:
«Весь у справах. Працюю».
Його друг не здавався.
Каже: «Але що робиш? Як саме працюєш?»
На якусь мить запала тиша,
а потім він каже:
«Я роблю те ж, що й раніше».
Друг одразу сказав: «Тоді нехай тобі допоможе Аллах».
Було ясно, що «раніше» — то була робота не бен Ладена.
Була потрібна розвідка на місці.
Людям здається, що розвідка — це лише аналітики, які читають звіти.
Я про тих, хто працює на вулицях.
Я був командиром групи,
база була в Кабулі, а по різних місцях регіону.
Потрібні були розвіддані на підтвердження всієї інформації.
Що, на нашу думку, ми знаємо?
Чого ми точно не знаємо? Що ми бачимо?
Ми бачимо, як кур'єр сідає в невеликий білий позашляховик.
У Пакистані багато білих позашляховиків.
Офіцери ЦРУ простежили його від Пешавара
до міста з назвою Абботтабад.
АББОТТАБАД ПАКИСТАН
Врешті авто приїхало до великого будинку.
Купа ознак вказувала, що в тому будинку щось відбувається.
Це було дуже несхожим на те, що ми бачили раніше.
Ми бачили огороджену територію, що з розмірами більша за інші
в цьому місці.
Ми дізналися, що кур'єр, Абу Ахмед,
купив цей будинок у 2005 році,
у дорогому районі Абботтабада, не маючи видимих джерел доходу.
Огорожа — стіни 3,5–4,6 метра заввишки
з колючим дротом, там ще був балкон, відгороджений
від вулиці.
Абботтабад —відомий туристичний район, через гори,
то нащо вам огорожа до третього поверху?
Такі заходи безпеки для найвищого поверху, це дивно.
Починаєш складати це все до купи.
Хтось не хоче, щоб його побачили, взагалі.
Це було дуже підозріло,
цілий комплект дзвоників для команди.
Було доволі ясно,
що там перебуває хтось дуже цінний.
11 СІЧНЯ 2010 РОКУ
21 ВЕРЕСНЯ 2010 РОКУ 9 РОКІВ ПІСЛЯ 9/11
Я негайно зустрівся з президентом Сполучених Штатів
і доповів про нашу знахідку.
Першими ми повідомили
помічника міністра оборони Майка Вікерса
й Джона Бреннана з Білого дому.
Майкл Морелл зателефонував за день до цього, сказав, що
інформація, яку нададуть Обамі дуже чутлива.
Щодо тієї першої зустрічі з президентом,
Леон Панетта прийшов і сказав:
«Нам вдалося визначити кур'єра бен Ладена
потім його простежили до цієї огородженої території».
Я сказав: «Пане президенте, ми маємо велику підозру,
що там може перебувати бен Ладен».
Президент Обама виказав обережний оптимізм щодо того, що може бути тим,
чого раніше в нас не було, справжнім слідом.
Наприкінці наради президент нам віддав два накази,
а Барак Обама не з тих, хто зазвичай наказує.
Перший: «Леоне, Майкле,
з'ясувати, що там, в біса, відбувається».
І другий: «Не розповідати нікому.
Коло довіри — ось тут.
Ніхто інший з уряду про це знати не повинен».
Ми розпочали постійне спостереження,
намагалися побачити все, що відбувається в тому комплексі.
Отримувати розвіддані було дуже складно.
Не було ані телефону, ані інтернету.
Абу Ахмед не вставляв батареї
в телефони, що мав, поки не від'їде від Абботтабада якнайдалі.
Він надретельно захищав оперативні дані.
У директора Панетта виникали ідеї щодо збору розвідданих.
«Почепити камери на ті дерева?»
Інші думали: «А якщо вивчати їхнє сміття, ану щось знайдемо?»
Але вони ніколи не вивозили сміття.
Вони його спалювали.
Ми працювали з одним лікарем, щоб зайти,
зробити щеплення
від поліомієліту, взяти зразки крові.
Ми сподівалися це використати, аби впевнитися, що сім'я бен Ладена там.
Але кур'єри їх не впустили.
З часом ми почали помічати, що звідти виходять
жінки й діти.
Ми починаємо за ними стежити.
Ми виявили, що в тому комплексі мешкає дві родини,
Абу Ахмеда та його брата.
Та коли уважно роздивилися фото з супутника…
ми дізналися, що є ще й третя сім'я.
Вони не виходили за огорожу.
Діти не ходили до школи,
на відміну від інших дітей у цій частині Пакистану.
За стилем одягу
ми визначили
скільки членів сім'ї там мешкало.
Ми достатньо ретельно порахували дітей і дорослих, щоб
мати сильну підозру, що то за третя сім'я.
Якось ми побачили чоловіка, що був трохи старшим за віком.
Він виходив з будинку
й ходив по колу,
як ходять на прогулянці у в'язниці.
Він щодня виходив і ходив садом.
Кожного дня.
Назвали його Хідцем.
З допомогою методу вимірювання —
ми бачимо людину, світить сонце,
вона відкидає тінь,
вимірюємо ту тінь
і вираховуємо точну висоту того, що відкидає ту тінь —
і вона приблизно збіглася зі зростом
бен Ладена.
У мене буквально волосся дибки стало.
«Боже мій, може, ми його таки знайшли».
Я бачила багато різних зачіпок щодо бен Ладена.
Порівняно з цією, то було просто ніщо.
Пригадую, я сказав: «Бога ради, може, це й бен Ладен.
Зробіть, що потрібно, і принесіть мені фото, де видно обличчя».
Вони кажуть: «Це дуже непросто, директоре.
Там з одного боку стіни 4,6 метра, з іншого — три з половиною.
Хорошого фото не вийде».
Пам'ятаю, я їм сказав: «Знаєте,
у кіно показують, що ЦРУ на таке здатне».
І ми засміялися. Сміялися всі.
Але чітке фото зробити не вдавалося.
Директор Панетта дуже сильно тис
на АТЦ, вимагав дізнатися більше.
21 ВЕРЕСНЯ 2010 РОКУ
Одного дня мене попросили прийти в підрозділ ЦРУ по бен Ладену,
розповісти, як я брав інтерв'ю в Осами бен Ладена.
І я подумав: «Це стара історія, але гаразд».
Я брав інтерв'ю в бен Ладена в 1998 році.
І то було єдине інтерв'ю в моєму житті, важливість
якого з часом лише зростала.
Отже, я сиджу з ЦРУ, ми переглядаємо ті записи.
Я думаю, що їх цікавить, як тоді охороняли
бен Ладена. Як ми заїхали, як виїхали.
Радіозв'язок.
Тож я доволі детально на цьому зупиняюся, а вони запитують:
«А є додаткові записи, де він ходить?»
Навіщо їм відео, на якому він ходить?
Тоді я й гадки не мав.
А виявилося, що записи були їм потрібні, щоб визначити, чи хода, легка кульгавість,
постава Хідця,
ті ж, що у бен Ладена, коли він йде
на відео, знятому з найменшої від інших відстані,
і таким виявилося відео, де він іде мені назустріч у 1998 році,
для порівняння.
Але я цього не знав.
Хоч на записах Міллера і видно певну схожість,
це не було незаперечним доказом, що то бен Ладен.
Звісно, я думав, що то може бути бен Ладен.
Усі так думали.
Це треба було довести з вірогідністю, що дозволить тому, хто ухвалює рішення,
мати достатньо впевненості, щоб діяти.
Вони щотижня мені звітували.
Іноді приходили й казали: «Ми не знайшли нічого нового».
І я їм казав:
«Це недобре. Зовсім недобре».
Щоб захиститися від того, з чим маєш справу на роботі,
стаєш дуже відстороненою емоційно.
Це дуже важко, на різних рівнях.
Я складала фільм спогадів для свого сина,
він закінчував старшу школу,
з різних записів того, що він робив, і чого
я не пам'ятала.
Я просто не пам'ятала тих подій з життя мого сина.
І, пам'ятаю,
того вечора я прийшла на роботу дуже зла.
Я справді мусила це побороти,
бо я вирішила продовжувати.
Завжди було відчуття, що ми робимо недостатньо,
Робота у вихідні,
мало часу з сім'єю.
Потім померла моя мама,
посеред того полювання. І…
Раніше, до її смерті, я їй казала:
«Я працюю над дечим дуже важливим. Сподіваюся, ти…
сподіваюся, ти це ще побачиш».
Коли вона померла від раку, єдиним, що допомогло пережити горе,
була величезна відповідальність. Я знала, що в нас є прогрес.
Я була одержимою бажанням з допомогою розвідданих довести,
що бен Ладен саме там.
На той час шанси мати 100% підтвердження, що він там
були вкрай низькі.
Також ми боялися, що бен Ладен міг зрозуміти, що його викрито.
Бен Ладен міг будь-коли звідти поїхати,
тож далі збирати дані було дуже ризиковано.
12 ЛЮТОГО 2011 РОКУ
14 БЕРЕЗНЯ 2011 РОКУ 9 РОКІВ 6 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ 9/11
Ми наближалися до ухвалення рішення
щодо операції в тому комплексі.
Президент хотів знати, які перспективи ми мали
щодо отримання додаткових розвідданих
на підтвердження того, що бен Ладен там.
У нас не було 100% доказів, що бен Ладен дійсно там.
Усі докази були непрямими.
Жодного прямого доказу, що він справді там.
Я сказав: «Пане президенте, ви маєте знати, що в справі Саддама
щодо наявності ЗМУ…
ЗМУ НЕМАЄ
ПРОВАЛ РОЗВІДКИ
докази сильніші ніж, що бен Ладен в Абботтабаді».
У кімнаті запала глибока тиша.
Надважливе рішення щодо нацбезпеки.
Політичні радники йому казали, що як та операція провалиться,
його політичний імідж значно постраждає.
Це, на мою думку, було найбільшим політичним ризиком,
операція, під час якої можуть загинути військовослужбовці США.
Як у Картера.
Коли сталася ісламська революція, було захоплено посольство,
взято багато заручників.
Картер наказав послати в Іран гелікоптери
рятувати заручників, вони розбилися,
загинуло багато людей.
Це виставило його слабким, виставило США слабкими.
У порівнянні з Картером, ця операція взагалі була халтурною.
За рік до виборів. Картера тоді не переобрали.
Я чув, як президент Обама сказав: «Мені байдуже до політики.
Надто вже довго
Осама бен Ладен спромогався уникати рук правосуддя США».
Президент сказав:
«Я б хотів, щоб ви підготували операцію по тому комплексу».
Він сказав: «Я ще не вирішив,
але якщо вирішимо, це буде треба робити якнайшвидше.
Підготуйте план».
Телефонує віцеголова Об'єднаного комітету начальників штабів.
Каже: «У ЦРУ вважають, що знайшли Осаму бен Ладена».
У нього очі загорілися. Це ж «морський котик».
Це наче здійснення мрії.
Моя робота — порятунок заручників та рейди на терористичні організації.
Це безумовно було найважливіше завдання у моїй кар'єрі.
За рік до того у мене діагностували рак,
хронічний лімфолейкоз.
Рак ще не розвинувся до ступеня, що завадив би мені здійснювати
командування.
Хоч це й було нещастя, це надало мені прикриття,
адже я мав вагому причину повернутися у Штати.
Прилетів у столицю, зустрівся з директором ЦРУ Леоном Панеттою.
Він розповів про той комплекс.
І я сказав: «Слухайте, мені треба, щоб ви призначили операцію
із захоплення того комплексу».
14 БЕРЕЗНЯ 2011 РОКУ
10 КВІТНЯ 2011 РОКУ ЗА 3 ТИЖНІ ДО РЕЙДУ
Ми відберемо найкращих для цього завдання
заради США.
Ми пошлемо «морських котиків».
Команда 6 — підрозділ швидкого реагування.
Спочатку були Команда 1, Команда 2, потім, десь у 1980-му,
командер Марчінко створив Команду 6.
Він назвав її Командою 6, бо знав, що росіяни казатимуть:
«У них є Команди один, два й шість.
А де, в біса, 3, 4 й 5?» Гарна контррозвідка, еге ж?
Я кажу: голова — не лише для шапки. Ми думаємо.
МАЯМІ, ФЛОРИДА
Ми щойно повернулися з Афганістану.
Ми в Маямі, Флорида, щоб трохи попірнати, трохи розслабитися,
потусити з хлопцями на пляжі.
Сидимо собі в патіо, аж тут нам телефонують,
нас викликають до Вірджинія-Біч, і не кажуть чому.
Ми невдоволені, бо всі ці термінові збори зазвичай нічим не закінчуються.
Проведуть інструктаж з якоїсь дурні, що тебе не стосується,
це облом.
Ми так чекали на відпустку в Маямі, ще в Ісламабаді.
Коли я їх вперше викликав, я перервав їм відпустку.
Я по них бачив, що їм це не сподобалося.
Вони думали, це знову навчання.
Ми приїхали у непримітне місце.
Схоже на маленьку школу, одноповерхову.
Озброєний охоронець. Ми зайшли.
Наче якийсь клас, на стінах білі дошки.
Їх завели в кімнату інструктажів. Прийшла людина з ЦРУ,
каже, треба підписати угоди про нерозголошення.
Звичайна справа, у нас багато навчань секретні.
Коли представниця ЦРУ встала і я почув
слово «Абботтабад», а про таке місто я досі не чув,
мені майже мурашки по шкірі побігли.
Місто в іншій країні, про яке ти раніше й не чув.
Увійшов командир Команди 6, як завжди
безтурботний, і просто каже:
«Панове, беремо Осаму бен Ладена».
Ціль — Осама бен Ладен.
Найрозшукуваніший терорист.
Я подумав: «Це найважливіше місія в сучасній історії.
Яка честь. І я в чудовій команді».
Але, як нам сказали, ми обмежені в часі.
Маємо пару тижнів, до нульового освітлення
в місячному циклі,
йти треба однієї з тих двох ночей.
Панове, це не навчання.
Маємо задання, тож розпочинаємо підготовку.
Наше завдання — підготувати їх до виконання місії.
Тобто, надати потрібні для цього засоби.
У цьому випадку це було дещо незвичайне.
Ми вирішили, що збудуємо для їхніх тренувань точну копію
того комплексу.
ЦРУ побудувало макет.
Зовні він був як той комплекс Осами бен Ладена.
Щоб бійці могли там відпрацювати
тактичні рухи на об'єкті.
Гелікоптерники відпрацьовували свої дії.
«Котики» могли швидко спуститися тросом на дах будівлі
та у двір.
Ми робили це знову й знову, до болю в кистях.
Виникав тендиніт.
Аж поки не доведеш, що таки вмієш спускатися
Не треба весь час це робити.
Ми знали форми. Знали, де ті будівлі.
Але ми не знали, що там всередині.
Один великий простір, чи там буде коридор
з кімнатою зліва й іншою праворуч?
Тому конструкція була модульною.
-Зайшов. -Чисто!
Її щоразу змінювали.
Тут.
Вони молодці. Кожної ночі комплекс розбирали
на випадок, якщо над ним пролетить
ворожий супутник.
10 КВІТНЯ 2011 Р.
17 КВІТНЯ 2011 Р. ДВА ТИЖНІ ДО РЕЙДУ
Кількість виконаних тренувань
перевищувала сотню разів.
Ти плануєш і плануєш, тренуєшся й тренуєшся, і знову тренуєшся,
намагаєшся передбачити кожну випадковість.
До найменших дрібниць,
як-от де сидіти в гелікоптері,
на чому сидіти, яким сидінням скористатися.
Куди піде собака? Поставмо авто ліворуч.
Симуляція відмови лебідки троса.
Що буде, якщо цього хлопця підстрелять? А якщо ця кімната вибухне?
Що буде, як з 24 залишиться лише 12 людей?
Скажу вам, вони багато ламали, а ми ремонтували.
Назад!
Ми поверталися і знову його відбудовували.
Що ми зробили добре? А що погано?
По 12 годин, і більше, планування й тренувань на день.
Ми поверталися до казарми, в якій жили,
ставали навколо моделі й говорили.
Чи не трапиться чогось незрозумілого
на спуску з верхнього поверху до алеї?
З каналізації ніхто не вилізе?
Хтось з командирів запитав:
«Що найгірше, що може статися?»
І наймолодший каже:
«Наш гелікоптер впаде їм у двір».
Ми на нього дивимося й думаємо: «Нащо аж так нам врочити?»
17 КВІТНЯ 2011 РОКУ
24 КВІТНЯ 2011 РОКУ ТИЖДЕНЬ ДО РЕЙДУ
Головна проміжна база цієї операції була в Джалалабаді, з афганського боку
кордону.
Між ними 350 кілометрів і купа проблем.
Ризики були значними. Політ в повітряному просторі Пакистану.
Той комплекс був біля пакистанського Вест-Пойнта,
військової академії,
й інших важливих військових об'єктів.
Вони навчали військових офіцерів там, в Абботтабаді.
Треба бути дуже обережним, бо якщо загрозу виявлять,
хтозна, що вони зроблять.
Президент Обама чітко дав зрозуміти, що Пакистан
ми не інформуватимемо, бо їхня розвідка
багато років працювала на обидва боки,
у них зв'язки з багатьма войовничими
терористичними угрупуваннями, з Аль-Каїдою теж.
Отже, ми можемо спровокувати війну з Пакистаном,
з армією спецпризначенців, спецслужб, ВПС,
бронетехнікою, ядерною зброєю.
Чи можна подолати ті 260 кілометрів непоміченими?
Ми вивчали розташування пакистанських радарних систем,
зони охоплення радарів, щоб спробувати їх уникнути.
Летіти до Пакистану, там було стільки перемінних.
Від збиття дорогою туди, до збиття дорогою звідти.
Ми ще жартували, я якось сказав хлопцям:
«Будьте серйозними. Це дорога в один кінець.
Ми звідти не повернемося. Це стане нашим останнім завданням».
Потім ми зайшли за ріг того ангара й побачили гелікоптери.
У нас було два типи гелікоптерів, які радарам важче виявляти.
А ми веселилися. Я пришадую розмови на кшталт:
«Наші шанси вижити щойно зросли,
ми ж не знали, що полетимо воювати на Трансформерах».
Перше завдання для цих нових гелікоптерів.
Не знаю, як їх випробували, але ми знали, що технологія серйозна.
Усі ці операції дуже лякають. Тому ми й беремо кулемети.
Це дуже ризиковано й вкрай небезпечно,
і ще має спрацювати.
24 КВІТНЯ 2011 РОКУ
26 КВІТНЯ 2011 РОКУ П'ЯТЬ ДНІВ ДО РЕЙДУ
Адмірал Макрейвен вигадав таке:
«Ми доправимо вас в Джалалабад в Афганістані.
Якщо надійде дозвіл —
ви вже там, готові давати жару».
Прощання з дітьми, це завжди важко.
На жаль, ми ж Команда 6, для нас це було звичною справою.
Ось що було з моїми дітьми.
З самого малечку і поки я не пішов з Флоту, мусив
казати: «Прощавайте», — як пластир відривав.
Я цілував їх на прощання, а потім
розвертався і йшов.
Вони знали, що ви прощаєтеся, бо можете не повернутися?
Так, вони досисть розумні
і мали друзів, чиї батьки не повернулися, вони знали.
26 КВІТНЯ 2011 РОКУ
28 КВІТНЯ 2011 РОКУ ТРИ ДНІ ДО РЕЙДУ
Настав час доповіді Раді національної безпеки.
Я добре знав Обаму.
То була частина моєї роботи — бути тим, хто добре знає Обаму.
Те, що я бачив говорило,
що він збирається зробити ставку, розумієте?
Він був дуже серйозно на це налаштований.
Президент опитав усіх високопосадовців, чи вони вважають,
що цей рейд треба здійснити.
Думки були різні.
Багато хто ставив запитання.
Держсекретар Клінтон висловила підтримку.
Джим Клеппер, голова Національної розвідки,
і я теж дуже підтримували рейд.
Як була моя черга, я сказав: «Завжди казали, що так буде».
Але було й багато аргументів проти.
Віцепрезидент був проти.
Він вважав, що розвідданих замали,
його турбував можливий негативний вплив відносини між США й Пакистаном.
Боба Гейтса, міністра оборони,
дуже турбувала безпека виконавців.
Боб Гейтс був в уряді США коли сталася «Пустеля-1»,
його аргументом проти рейду була аварія гелікоптера, як у «Пустелі-1».
Гейтс це каже, а я думаю: «Боже, не кажи цього вголос», —
бо раптом би таке сталося, уся ця зустріч вийде назовні.
От зараз я ж з вами розмовляю.
Стало б відомо, що це згадувалося, і:
«Боже!» — розумієте? — «Обама це проігнорував!»
Президент усе це вислухав,
але сказав: «Дозвольте взяти це до уваги».
Президент Обама сказав, що ухвалить остаточне рішення,
але хоче обміркувати це до ранку.
28 КВІТНЯ 2011 РОКУ
29 КВІТНЯ 2011 РОКУ ДВА ДНІ ДО РЕЙДУ
Настав ранок, добре це пам'ятаю,
я був у штаб-квартирі,
і мені зателефонував Том Донілон, радник
з нацбезпеки.
Він сказав: «Президент вирішив на користь рейду».
Це велика ставка.
Ми ставимо на те, що бен Ладен там,
на те, що нам вдасться це зробити.
Але кращого шансу дістати бен Ладена у нас не буде.
Так. Починаймо.
29 КВІТНЯ 2011 РОКУ
30 КВІТНЯ 2011 РОКУ ОДИН ДЕНЬ ДО РЕЙДУ
За 24 години до рейду
у Вашингтоні відбувається великий прийом,
вечеря з журналістами в Білому домі.
І ми всі вирішили, що ми там будемо,
бо наша відсутність викликала б запитання.
Участь у тій вечері з журналістами того вечора
залишила мені одне з найдивніших вражень.
Президент Сполучених Штатів.
Люди, які були до цього причетними, від президента й далі,
розуміли, як важливо зберегти таємницю.
У цьому сенсі та вечеря слугувала хорошим прикриттям,
адже все йде як зазвичай.
Я радий бути присутнім на вечері з журналістами в Білому домі.
Оце так тиждень.
Це було непросто.
Я відчував велику повагу щодо його здатності грати свою роль,
роль президента США.
Так приємно, що тут знову стільки шановних гостей,
важливих держслужбовців,
неважливих держслужбовців. Ви самі знаєте, хто з вас хто.
А потім вийшов комедіант з жартами про бен Ладена.
Думають, що бен Ладен сховався в Гіндукуші.
А ви знали, що він щодня, з 4:00 до 5:00, веде шоу
на «СІ-СПАН»?
Усі сміялися.
А у нас усіх в глибині душі думка:
«Якби ж то ви знали,
що я знаю».
І що відбудеться вже завтра.
Найсекретніша операція
за останні 20 років.
Дякую і до побачення.
30 КВІТНЯ 2011 РОКУ
1 ТРАВНЯ 2011 РОКУ ДЕНЬ РЕЙДУ
Наступного ранку була неділя, тож я пішов на месу,
під час якої багато молився
про те, що мало того дня відбутися.
Молився за наш успіх з усією надією.
Я вийшов з церкви й поїхав прямо в ЦРУ.
ШТАБ-КВАРТИРА ЦРУ ЛЕНГЛІ, ШТАТ ВІРДЖИНІЯ
День рейду. Час настав.
Значна підготовка, виконана АТЦ
у Сполучених Штатах, була тихою.
Ми були на межі.
Моя роль полягала в передачі повідомлень.
Тіна сиділа поруч зі мною.
Ніч перед цим я не спала.
Тиск був величезний.
Тоді в мене вперше промайнула тінь сумніву.
Ми працювали з цією зачіпкою, а тепер посилаємо туди військових,
можливо, що в пекло,
ми всі відчули відповідальність.
Усе стало якимось більш справжнім.
Попереду був або неймовірний успіх,
або жахливий провал.
Ті «котики» мали сім'ї.
Моїм завданням було забезпечити їхній добробут.
Це все, що мене хвилювало.
Ми оформлювали заповіти, довіреності,
щоб, якщо загинемо, про наші сім'ї подбали.
Але це завдання таке, що ми можемо не вижити.
Тому треба було написати листи для всіх.
Я пам'ятаю, як писав листи своїм дітям, здебільшого:
«Так шкода, що мене не було поруч», — і капали сльози.
Я приїхав до Білого дому дуже рано.
У вихідні там зазвичай проводили екскурсії,
але ми їх усі скасували, аби уникнути виникнення спалахів
стурбованості, коли люди, що б там ходили, побачили б
як туди в неділю прибуває купа високопосадовців.
Багато з нас зібралося в Ситуаційній кімнаті зранку.
Тобі тривожно. Ти хвилюєшся. Ти нервуєш.
Це був справжній командний центр.
Обама сидів на чолі столу.
Поруч за столом сиділи посадовці
найвищого рівня: Боб Гейтс, Гілларі Клінтон.
Леон Панетта був на екрані.
Він перебував у ЦРУ, у тамтешній версії Ситуаційної кімнати,
з купою людей.
На іншому екрані адмірал Макрейвен, він у Джалалабаді.
Очікування давалося тяжко.
Головнокомандувач, наказ віддав саме він.
Він на це поставив більше від усіх.
Вираз його обличчя, він був напружений.
Було видно, що він трохи нервує.
Ми на зв'язку з адміралом Макрейвеном у Джалалабаді,
він перебував саме там.
10:29 НОЧІ
10:30 НОЧІ
Напередодні я поспав не багато.
Це могло стати історичним моментом.
Не хотів, щоб щось пішло не так.
Я сказав хлопцям: «У нас є робота. Зробімо її».
Кодове ім'я бен Ладена — Джеронімо. Це узгодили наперед.
Усі дуже напружені. Ану щось не так?
А якщо бен Ладена там немає?
Пам'ятаю, як прийшло повідомлення, що вертушки в повітрі.
«Почалося».
10:50 НОЧІ
10:51 НОЧІ
У них ще ніхто не літав. Як мені про це не думати?
Думай про щось просте. Рахувати. Рахую.
Один, два три, чотири.
Отже, я рахую.
Десь на 557, пам'ятаю, я сказав: «Сьогодні вранці на саму свободу напав
безликий боягуз. Ми захистимо свободу».
Так сказав Буш у день 9/11. Не знаю, як я це згадав.
І я подумав: «Не рахуй. Ось що треба».
На свободу напав безликий боягуз.
І ми її захистимо.
Тоді я відчув: «Гаразд, я на цьому завданні.
Ми — команда і ми його вб'ємо».
Вони вилетіли з Джалалабада,
певний час вони летять у повітряному просторі Афганістану,
і ти дихаєш спокійно.
АФГАНІСТАН
Потім вони перетинають кордон Пакистану,
і рівень хвилювання зростає.
Коли пакистанські військові їх помітять?
Пакистанці й раніше не раз по нас стріляли.
Я не сумнівався, що як пакистанці виявлять гелікоптери
й подумають, що це американські військові, то стрілятимуть.
Напруга росла.
Ми уважно прислухалися, чи немає ознак,
що їх виявили.
То й був момент, коли ми мали з'ясувати,
чи технологія працює.
Поки хлопцям летіти ще понад годину
над територією Пакистану,
у кімнаті у Вашингтоні настає безвладдя,
бо робити немає чого.
Тому Обама бере перерву. Каже: «Я піду нагору.
Дайте мені знати, коли повернутися», — власне.
Він пішов пограти в карти.
Коли він нервував, його тягло грати в карти,
або щоб просто розвіятися.
А ми просто сиділи, розмова зайшла про 9/11.
Люди вставали, пили каву, згадували: «Я саме робив таке, аж тут…»
Було природно повернутися до того дня.
І ти розумієш, що ми вся якимось чином
тут через бен Ладена.
Повернувся Обама.
проходить через залу,
до кімнати для нарад, де провадився моніторинг операції.
І Обама, він туди зайшов.
Тоді всі почали набиватися до тієї крихітної кімнати,
а Макрейвен саме почав розповідати.
У всій цій операції він — голос Божий.
За дві хвилини до цілі був дуже тривожний момент.
То було дуже слабке місце,
бо пакистанський Вест-Пойнт дуже близько.
і до піхотного батальйону було лише кілька кілометрів.
Тобто, їх могли атакувати кількасот солдатів.
Пакистанці б нас оточили.
Президентт чітко сказав, що як таке станеться,
пробиватися з боєм.
Ситуації з заручниками, коли пакистанці утримували б
наших військових, нам було не треба.
Хлопець з екіпажу відчинив двері.
До дому бен Ладена дві хвилини, ми бачимо,
ми вже не над зоною військових. Внизу електрика.
Ми у курортній частині Пакистану.
Вони мали зависнути, скинути хлопців.
Моя команда на даху. Ми атакуємо.
Таким був план. А потім сталася халепа.
12:29 НОЧІ
12:30 НОЧІ
Коли гелікоптери зависали над комплексом…
один з них, його ніби захитало.
І він впав.
Він розбився.
У такі моменти,
тобі підступає до горла.
Я був недалеко від Обами.
Він був шокований і стурбований.
Наче: «Це повторення "Пустелі-1"».
Я подумала: «Боже мій,
можливо, ми втратили людей через ту зачіпку,
яку ми розробляли».
Усі були як на голках, ми чекали, щою дізнатися,
чи буде якась реакція.
Врешті, люди в районі зреагували. Вмикається світло.
І в той момент
операцію скомпрометовано в соцмережах.
Люди знали, що впав гелікоптер.
ТРОЩА ГЕЛІКОПТЕРА БІЛЯ АББОТТАБАДА
Не знали, що він американський.
Думали, що він пакистанський.
КАЖУТЬ, ТО БУЛА НЕ АВАРІЯ, ЙОГО ЗБИЛИ
СХОЖЕ, НАВМИСНО
… БУЛО ЗБИТО ГЕЛІКОПТЕР
З огляду на контррозвідку, це провал.
Це такж попередження для розвідки Пакистану.
Було зрозуміло: місія під загрозою.
Я спитав Макрейвена: «Що там, в біса, відбувається?»
Я знав: хлопці живі, бачив як вони залишили гелікоптер.
Сталося от що: гелікоптер знизився,
потік повітря вдарив у стіну огорожі,
утворився вихор, гелікоптер втратив підіймальну силу.
Він перекинувся і впав на загородку з худобою.
Білл не розгубився. Каже: «Я викликав запасний гелікоптер.
Треба пробиватися за огорожу. Виконуємо завдання далі».
А я сказав: «Благослови вас Бог. Зробімо це».
Хлопці залишили гелікоптер, що впав.
Відразу ж прибув другий гелікоптер.
Я не знав, що з першим щось було.
Моя команда мала висадити кількох хлопців, висадитися на дах.
Все, як на тренуванні. Злетіли й одразу спустилися.
Пілот другого гелікоптера не знав, що сталося.
Він не знав, чи їх збили, діяв обережно.
Тому він приземлився поза комплексом.
Пілот сказав нам виходити.
Тепер хлопці геть не там, де мали бути
за планом А.
Я мав би бути на даху.
Пригадую, я подумав: «Здається, воювати будем звідси».
Добре, що у нас були плани Б, В і Г.
Вони намагаються увійти.
У зовнішній стіні було щось схоже на двері.
Я спостерігаю, як до тих дверей кріплять вибухівку.
Я бачу вибух…
але вони на місці.
Як виявилося, то були фальшиві двері на бетонній 1,2 метра завтовшки.
Він озирнувся й каже: «Не пробило, це погано».
А я кажу: «Ні, це добре.
Це фальшиві двері.
Такого ніхто робить. Він там».
Ми знаємо, що праворуч від нас ворота.
Вони точно відчиняються, ми це бачили.
Просто підірвемо їх.
Доповідаю по радіо: «Стіну пробити не вдалося.
Підірвемо ворота».
Хтось каже: «Ні, не треба. Ми відчинимо».
І вони відчиняються.
Висовується рука в рукавичці, подає відомий мені знак.
Ми заходимо.
Потім за кілька хвилин
всі вже на території комплексу.
Темно. У хлопців прилади нічного бачення.
Адреналін, звісно, зашкалює.
Я міг бачити лазерні цілевказівники, як вони рухаються.
Можна було бачити, як вони прочісують територію.
Потім я бачив, як вони зайшли в триповерховий будинок.
Більше я нічого не бачив.
12:31 НОЧІ
12:32 НОЧІ
Напруга зростає.
Бозна, як там все станеться.
Це той момент, коли все що ти планував,
все на що сподівався, в сенсі того, щоб взяти бен Ладена,
з'ясується впродовж наступних 20 хвилин.
І ти дізнаєшся, буде успіх, чи буде провал.
То були 20 хвилин тиші.
Мабуть, найдовші 20 хвилин мого життя.
Впродовж тих 20 хвилин,
бійці тактичної групи…
зіткнулися з Абу Ахмедом,
і вони його застрелили.
Ми увійшли в будинок, на перший поверх,
один з моїх хлопців вистрілив у кур'єра і його дружину.
Вона на нього стрибнула.
Жінки по суті ставали живими щитами.
Це ще одна ознака того, що він тут.
Ми підіймаємося сходами. На шляху замкнені двері,
викликаємо хлопця з тараном, і він вибиває ті двері.
Я йшов шостим в порядку, що ми звемо «потягом»,
ми рухаємося вгору сходами.
Хлопець спереду бачить 20-річного сина бен Ладена,
Халіда бен Ладена.
Халід застрибнув за поручень.
Наш хлопець,
він щось шепотів Халіду, щоб заплутати.
Іди сюди.
Він казав: «Іди сюди», — двома мовами,
Халід спантеличився й вийшов,
і він його застрелив.
Ми на другому поверсі, треба на третій,
де буде бен Ладен,
але спочатку маємо зачистити другий.
Хлопці починають розходитися.
Вони всі рухаються поперед мене, я останній,
що робить мене другим у двійці.
Перший тримає під прицілом сходи,
завдання другого — сказати, коли нас буде досить.
Я хочу, щоб нас було четверо, оглядаюся.
Нас в групі було 23, на кілька різних споруд,
різні поверхи. На все не вистачить.
Нас лише двоє.
Над сходами на третій поверх завіса,
за нею хтось рухається, мій перший їх бачить.
Каже: «Може, це підривники-смертники. Ми їх не здолаємо, але треба йти».
Перед нами підривник-смертник. Набридло про це думати.
Треба закінчувати. Я подаю знак, ми підіймаємося.
Ми піднялися до кінця сходів,
мій перший відсунув завісу, там стоять якісь люди.
Він бере їх на себе.
Прийме вибух на себе.
Оскільки він пішов туди, я йду сюди.
І переді мною, десь за метр, стоїть Осама бен Ладен.
То був один з тих моментів, коли час сповільнюється.
Він вищий ніж я думав, худіший ніж я думав.
Борода сива, біла, але я впізнав той ніс.
Це точно він.
Він не здасться.
Він загроза, не лише мені, усій команді.
Він має померти.
12:50 НОЧІ
12:51 НОЧІ
Час минав, напруга все зростала.
Ми чекали, щоб почути хоч якусь відповідь.
Запала тиша,
усі чекали.
Чомусь це мені нагадало кімнату очікування у лікарні,
перед пологами.
Ти чекаєш, хвилюєшся.
То були довгі 19 хвилин.
І ось на зв'язок вийшов командир групи.
Командир групи сказав по радіо:
«За Бога й країну. Джеронімо».
Ми його дістали.
Ми знали, що це означає,
що американські військові вбили Осаму бен Ладена.
І, чорт забирай, усі мовчать.
Аплодисментів не було.
У кімнаті запала тиша.
Цю тишу порушив Обама, який не навіть не підвівся з місця.
Він просто сказав: «Ми його дістали».
Коли я це почула, на очі навернулися сльози.
Я поглянула на колегу, який був там зі мною.
Ми просто дивилися.
Почути це в тій кімнаті, то був сюрреалізм.
Для мене це стало завершенням. Відкладене правосуддя здійснилося.
Правосуддя здійснилося.
Отримав своє.
Я подумала: «Господи, ну, от і все».
Я сподівалася, мама знає, де б вона не була.
Я відчула справжнє полегшення.
Після десятиліття зусиль, щоб дістати бен Ладена,
той день назавжди закарбувався в моїй пам'яті.
Був сплеск емоцій,
але він тривав лише кілька секунд,
бо, попри емоційність моменту,
ми мали зосередитися на тому, щоб повернути гелікоптери з «котиками».
Обама все ще мав вигляд, наче в нього стрес, він сказав:
«Повідомте, як тільки вони вилетять з Пакистану».
Місію ще не завершено, бо треба ще повернути хлопців
з Пакистану до Афганістану.
Ніхто не дихає, поки це не зроблено.
12:54 НОЧІ
Я стояв і дивився на тіло бен Ладена.
Хтось з хлопців підійшов і питає: «Ти в порядку?»
Я кажу: «І що тепер?»
Він каже: «Шукаємо комп'ютери. Ходімо».
Кажу: «Твоя правда». Я оговтався.
Командир групи сказав: «Знайшли цілий скарб
для розвідки на другому поверсі».
Ми в офісах, тут є все, від старомодних жорстких дисків
до компакт-дисків.
Я сказав: «Візьміть, скільки зможете. Час звідси вибиратися».
За огорожею комплексу вже
з'явилися якісь люди, через гамір по сусідству.
З нами був лінгвіст з агенції.
Він був на периферії комплексу.
Він намагався їх стримати.
Мій товариш, снайпер, сказав: «Я готовий
відкрити вогонь, тож ти краще іх відмов».
Я сказав хлопцям:
«Не хочу, нікого вбивати, хіба що ви відчуєте загрозу для себе».
Мені було дуже тривожно. Кажу: «Можете трохи швидше?»
Ми не зводили очей з пакистанських радарів.
А там стільки цікавого. Збиралися там бути 32 хвилини,
потім 40, а потім і всі 45 хвилин.
Що ми там довше, то більше життів урятуємо.
Може, американське місто, район Лондона, бо щось знайдемо,
щось, що вони планували. Треба затриматися до кінця.
Вони там пробули довше ніж будь-кому хотілося.
Вже зібралася чимала юрба.
Каже: «Немає на що дивитися. Пакистанські навчання. Заспокойтеся.
Ідіть по домівках».
Треба покласти тіло бен Ладена в мішок і забрати.
Вони винесли тіло бен Ладена,
завантажилися у два гелікоптери
і злітають.
Пошкоджений гелікоптер підірвали, бо там були чутливі матеріали.
Спостерігати це все, це було як у кіно.
Ми відходимо. Пілот летить так швидко, як може.
Пакистанцям точно відомо, що ми тут.
Ми бачимо захоплення радаром. Уявляємо відкриті пускові шахти.
Вони підняли пару F-15,
на перехоплення наших гелікоптерів.
F-16 проти «Апача» — нерівний бій. Нас можуть збити.
Я просто запускаю таймер на 90 хвилин.
Через 90 хвилин ми перетнемо пакистано-афганський кордон,
тоді нас вже не зіб'ють, бо на кордоні є наші F-15,
вони нас захистять.
Так, десять хвилин. Треба дотягти до 20.
Гелікоптери на малих швидкостях летять над місцевістю.
Ми отримуємо звіти від групи, скільки їм залишається
до повернення на базу.
30 хвилин. Треба тягти до 90.
Усі в центрі подумки підштовхували гелікоптери,
щоб летіли якнайшвидше.
Вже 60 хвилин, а треба 90. Тепер 70 хвилин.
Як відвернути розум від усього.
Починаю думати про Олімпіаду 1980 року в Лейк-Плесіді.
Хвилювання й напруга зростають. Олімпійський центр заповнений.
Росіяни зібрали свою найкращу хокейну команду.
Жодної золотої медалі не пропустили з 50-х.
Гра з молодими американцями, вчорашніми студентами,
які не мають досвіду, але зараз виграють.
4:3, третій період, трибуни шаленіють.
Десять, дев'ять… ви ще можете все зіпсувати. Вони нервують.
Вісім,
сім,
шість,
п'ять,
чотири,
три,
два.
І тут пілот, летимо вже 85 хвилин, каже:
«Панове, вперше у житті
ви будете раді це чути: вітаю в Афганістані».
Ви вірите в дива?
Так!
Неймовірно!
Коли гелікоптер перетинає пакистано-афганський кордон,
пакистанці розвертаються.
Ми всі зітхнули з полегшенням, тепер ми в безпеці.
Досягти успіху, це просто сюрреалізм, адже, ще раз,
ми були готові загинути на завданні,
але жити так добре.
Коли гелікоптери приземлилися в Джалалабаді в Афганістані,
тоді ми всі, хто був за столом, сказали:
«Місію виконано».
Усе, що ми зробили,
усе те планування,
уся робота,
окупилося тим, що ми досягли того, чого, як мені здавалося, ми не думали,
що зможемо досягти,
здійснити правосуддя над бен Ладеном.
Ми обіймалися й вітали одне одного.
-Молодці, командо нацбезпеки. -Пане.
-Дякую. -Так.
Так, я вами пишаюся.
-Ви добре попрацювали. -Дякую.
Коли президент США тобі каже, що ти добре попрацював,
ти цього ніколи не забудеш. Це незабутній момент.
День рейду.
Моя дочка у випускному класі.
У неї останній концерт.
Дружина питає: «Де ти?»
Я сказав: «Я не можу».
Вона: «Не можеш? Не можеш приділити одну годину?
Те, що ти робиш, важливіше за дочку?».
Я сказав: «Маю йти», — і відключився.
Решту дня вона просиділа на дивані,
намагалася зрозуміти: «Як працює розлучення?»
Я працював по багато годин
сім днів на тиждень,
без вихідних.
Зі шлюбом виникли величезні проблеми.
Коли президент вирішив повідомити всій країні,
я їй зателефонував і кажу: «Увімкни телевізор…
і ти зрозумієш».
Вона сказала: «Ви його дістали».
Термінова новина. Президент Обама зробить
несподіване оголошення.
Не знаємо, про що мова, але чекаємо, що це щось
дуже важливе, адже це так незвично.
Я вдома, біля ліжка доньки, читаю їй казку на ніч.
Заходить Емілі, моя дружина, і каже:
«Дзвонять усі телефони». Я кажу: «Я читаю казку».
«Та ні, всі телефони дзвонять». Це насторожує.
З Білого дому індивідуально проінформували кожну агенцію новин,
про офіційне повідомлення, що буде виголошене…
Обама каже: «Потрібна промова», — а я її не написав.
Я подумав: «Ох, чорт».
Я розвертаюся і: «Мені треба п'ять хвилин!»
Потім думаю: «Чорт, з президентом же так не можна.
Особливо — перед усім його кабінетом».
А він каже: «Я вас зрозумів».
І ми починаємо говорити: «Що має бути в промові?»
За своє життя я написав тисячі промов.
Відчуття від написання жодної з них не можна й близько порівняти з тією.
Думаю, коли я написав перше речення,
мене придавило розуміння значущості того,
що я роблю.
«Я розповім про це світу».
Це було шалено, та я звик до шаленого закінчення промов Обами.
Він редагує до останнього. Коли його редагування чернетки завершено,
я мусив бігом бігти до оператора телесуфлера,
щоб випередити Обаму, який іде слідом.
Дивним було те,
що з такої нагоди зібралося дуже мало журналістів.
Було ще трохи нас, але приміщення майже пусте.
По телевізору бачать лише як Обама йде
довгим червоним коридором до подіуму.
Але він говорить лише до камер, розумієте?
Аудиторії немає.
А ми просто сиділи в глибині приміщення.
Добрий вечір.
Сьогодні я можу звітувати перед народом Америки й усім світом,
що США здійснили операцію
у якій Осама бен Ладен, лідер Аль-Каїди загинув.
Я почув, як президент Обама сказав: «Осама бен Ладен».
Я подивився на Осаму бен Ладена й подумав:
«І як же я сюди потрапив з Б'ютту в Монтані?»
Потім ми слухали далі,
і хлопці навколо мене кажуть: «Скажи вже, що без втрат».
Невелика група американців виконала цю операцію
з надзвичайною хоробрістю й умінням.
Американці не постраждали.
Коли Обама говорив, запитав Бреннана:
«Скільки років ви ловили бен Ладена?»
І, не зморгнувши оком, він каже: «П'ятнадцять». Розумієте?
Він про це завжди пам'ятав.
Від Судану до Афганістану.
І ти починаєш замислюватися:
«Боже мій, стільки людей намагалися дістати цього типа».
Майже десять років тому
сонячний день у вересні затьмарив
найстрашніший напад на американський народ у нашій історії.
І ось цього вечора
ми можемо сказати сім'ям, що втратили близьких
через терор Аль-Каїди:
правосуддя здійснилося.
Сьогодні ми дякуємо незліченним
професіоналам розвідки й іншим, які невтомно
для цього працювали.
Американський народ не бачить їхньої роботи, не знає імен,
але сьогодні вони відчувають задоволення від своєї роботи,
результат їхнього прагнення справедливості.
Дякую вам.
І нехай Бог благословить Сполучені Штати Америки.
Після тієї промови
я повернувся до себе в офіс,
і коли виходив з Західного крила,
помітив, що там світліше ніж зазвичай
в цей час уночі.
І я побачив юрби людей, що сходяться до Лафаєт-парку,
і вони скандували «США, США».
Люди ділилися радістю від того, що сталося,
і тоді я зрозумів,
що ми не лише здійснили правосуддя щодо бен Ладена,
але, через стільки років, дали правосуддя
усім жертвам, чиї рідні загинули
в баштах Близнюків та інших місцях.
Іду вниз, беру з холодильника пляшку пива,
а подумав: «Це, мабуть, варте чогось кращого».
Тому я взяв пляшку віскі з шафки,
пішов на веранду, дорогою прихопив ще й сигару.
Думаю: «Ніч буде приємною».
Дякую, США!
І от я підготувався, а сам думаю:
«Значить, зібрався святкувати смерть іншої людини
від насильства? Хіба ми не цивілізованіші за таке?»
Потім подумав ще секунду й кажу: «Знаєш що? Пішов він.
Він помер так, як і заслуговував».
Президента турбувало, що робити з тілом бен Ладена.
Було вирішено перевезти тіло на авіаносець
в Індійському океані,
там проведуть останні мусульманські обряди,
але поховають його в морі,
щоб з нього потім хтось не зробив святиню.
Я ніколи не забуду,
як військові складали фотозвіт про
тіло бен Ладена.
Він починається з того, що його просто застрелили,
потім Джалалабад,
потім очистили обличчя.
Мені запам'яталося фото не стільки
його відстреленого обличчя,
скільки фото з корабля.
Загорнуте в саван тіло
опускають у воду,
воно просто зісковзує під воду.
Це мене дуже вразило.
По всіх цих подіях світового рівня,
ця людина
тепер десь в Індійському океані,
загорнута в білий саван.
Сполучені Штати беззаперечно здобули перемогу в битві після 9/11.
Масштабних терактів на нашій території немає.
Ми схопили, або вбили
все вище керівництво Аль-Каїди відповідальне за 9/11.
Але, боюся, бен Ладен міг виграти війну.
Гадаю, бен Ладен послабив Америку.
Витрачені на контртероризм трильйони доларів,
тривала війна в Афганістані,
війна в Іраку розділили американців.
Це й сьогодні відгукується.
США ВБИЛИ БЕН ЛАДЕНА
ПОПАВСЯ!
ОСАМУ, ЯКИЙ ВЛАШТУВАВ 9/11 ВБИТО
Я невимовно вражена всіма,
хто доклався до результату, що ми отримали.
Але…
Не знаю.
Я хочу, щоб ті, хто заслуговує на страждання,
страждали в той спосіб, якого вони найбільше бояться.
Я хотіла, щоб він помер від старості,
повністю забутим,
а, поки жив, знав, що всім до нього байдуже,
ніхто про нього не думає, ніхто не знає.
Як на мене, це було б найгірше, що може статися з ним, з іншим терористом.
Мені здається, люди просто не розуміють
сили, яку ми маємо, щоб знищити тероризм. Не дати йому на себе вплинути,
не боятися його, не зважати на нього у своїх рішеннях.
Це найкращий спосіб нейтралізувати й знищити тероризм.
Просто сказати: «Та пішли б ви», — розумієте?
«Ви не зміните ані нас, ані того, що ми робимо».
Ти бачиш цей безлад у світі, як цю кашу знову заварюють,
і це призведе до трагедії,
гніву, збудить емоції,
і знову з'явиться хтось іще,
хто цим скористається.
Це ще не кінець всієї історії,
але це кінець цього розділу,
розділу про бен Ладена.
Переклад субтитрів: Сергій Білай