Visst material har återskapats baserat på research
och vittnesskildringar.
DECEMBER 2009 8 ÅR OCH 3 MÅNADER EFTER 9/11
CIA-officerare vid Khost var väldigt glada för möjligheten
att hitta en källa som kunde leda oss till bin Ladin.
Så han blev inte visiterad. Han vinkades igenom.
Hela CIA-teamet, entreprenörer, specialstyrkor, analytiker,
chefsutredare.
Alla har kommit ut inför hans ankomst.
Det var potentiellt en stor grej.
Läget var så spänt.
Han klev ut på andra sidan bilen.
Våra säkerhetsfolk gick runt och sa:
"Ta ut händerna ur kläderna."
De blev oroliga när han vägrade göra det.
De förstod inte att han var bomben.
Jag satt på golvet i vardagsrummet när jag fick ett samtal.
Hon sa: "Tracy, det skedde en stor explosion."
Jag sa: "Vad pratar du om?" De hade nog inte ens tv:n på.
Jag visste inte vad som hänt.
Nu till Afghanistan.
Ikväll har vi häpnadsväckande nya fakta om självmordsattacken
som dödade sju CIA-agenter.
Angriparen var inbjuden till basen,
och han blev inte visiterad.
Det här är för er.
Det är ingen klocka. Det är en detonator.
Ni ska skickas till helvetet.
En man som amerikanerna aldrig hade sett,
och ändå lät de honom komma in på den här säkra CIA-basen.
Där kunde han utlösa sin anordning.
Flaggan på CIA:s huvudkontor vajade på halv stång idag
för sju av deras egna.
Direktör Leon Panetta sa att de dog långt hemifrån och nära fienden.
För nära, visade det sig.
Min kollega Jennifer Matthews var baschef
vid Khost i Afghanistan.
Vi var som en kader.
Jag hade jobbat med Jennifer på al-Qaida sedan innan vi visste
att det var al-Qaida.
Sen ringde Gina och berättade att Jennifer blivit dödad.
Det var jobbigt att höra.
Och jag minns att jag gick i kyrkan och standardbönerna,
alla som tjänstgjorde i militären. Jag tänkte: "Vi då?
Och Jennifer?"
Det var svårt att höra personer från hennes barndom
och hennes barn, prata om henne.
De visste inte vad hon jobbade med.
Jag minns att jag gick på alla CIA-agenternas begravningar.
Och när vi körde i väldigt kallt väder,
såg jag en familj stå på sin veranda
med skylt där det stod:
"Tack för att ni skyddar oss."
Jag minns
att jag pratade med familjerna.
Föräldrarna jag pratade med sa:
"Avsluta inte uppdraget
som kostade vår älskade son livet. Ge inte upp."
Och det var att fortsätta sökandet efter bin Ladin.
Jag säger till det amerikanska folket att vi kommer att fortsätta döda er.
Om al-Qaida trodde att Khost-attacken skulle försvaga oss,
så hade de helt fel.
Det fick motsatt effekt.
Det gjorde oss mer beslutsamma.
Khost gjorde det personligt.
Väldigt personligt.
AMERICAN MANHUNT: JAKTEN PÅ USAMA BIN LADIN
JANUARI 2010 ÅTTA ÅR OCH FYRA MÅNADER EFTER 9/11
Vi kommer närmare och närmare till tioårsdagen av 9/11,
och kraven och önskan om att hitta bin Ladin ökar.
Usama bin Ladin är fortfarande efterlyst, och han fortsätter att hemsöka amerikaner.
Priset på hans huvud på 25 miljoner dollar kvarstår.
Spioner och insatsgrupper ska leta efter honom överallt.
Hur kan han fortfarande vara fri?
Vi hade blivit besvikna så många gånger med alla tips,
när vi trott att vi var nära. "Han är där eller där."
Militären förberedde sig på att ta honom mer än en gång,
men det gick aldrig.
Huset är tomt. Fortsätt.
Det var…
…så frustrerande.
Det väcker frågan om hur intelligenta
våra underrättelsetjänster är.
Vid det laget var CIA under politisk attack
från båda parter.
Är inte det ett misslyckande?
Ni har inte fångat honom, ni verkar inte veta var han är.
Tja…
Jag tror
att fånga eller döda bin Ladin skulle vara extremt viktigt
för vår nationella säkerhet.
Det var en enorm press på CIA och underrättelsetjänsten
som helhet att göra mer.
Fokusera på bin Ladin och al-Qaida.
Jag jobbade på Pentagon vid 9/11.
Jag var den enda överlevande från min avdelning.
Jag blev svårt brännskadad,
men jag lyckades komma tillbaka och kämpar varje dag sedan dess.
Hur känns det?
Jag mår bra.
Tack och lov.
En vän kontaktade mig 2009 och sa:
"Kevin, vi behöver din hjälp som en del av bin Ladin-teamet.
Dess enda uppdrag är att hitta bin Ladin."
Jag sa till mitt team: "Rapportera till mig varje vecka.
Berätta vad ni tittar på, vad ni hittar,
vilka ledtrådar ni har, vilka bevis ni har."
Vart kan han ha tagit vägen om han flytt från Afghanistan?
Lever han? Det var såna frågor vi jobbade med.
Alla hans tv-framträdanden analyserades in i minsta detalj.
Vi började fokusera på varje aspekt i bin Ladins mediauttalanden.
Vi lyssnade på bin Ladins band utifall att
vi kunde höra ljudet av nåt som kanske kunde avslöja
var han befann sig.
Ljudet från en fågel eller ljudet från industrier.
Skickar han dolda meddelanden?
Finns det nåt i bakgrunden som avslöjar var han befinner sig?
Vi försökte också spåra hur filmerna levererades till nyheterna.
Han måste ha ett sätt att få in och ut meddelanden.
De litade inte på elektroniska apparater
eller telefoner,
så de transporterades nog för hand, av kurirer.
Om vi kunde hitta och lokalisera eller spåra en kurir,
så kunde vi potentiellt hitta bin Ladin.
CIA följde upp varje tips.
Tipset om kuriren kom in redan 2002.
NORDAFRIKA OKÄND PLATS
Vi visste att det fanns en pålitlig bin Ladin-kurir,
och stora ansträngningar gjordes för att identifiera namnet.
Fångarna gav oss falska namn.
Vissa sa att det inte fanns nån kurir,
och andra sa att det fanns en kurir, men han hade gått i pension.
Det var extremt svårt att reda ut lögnerna om kuriren.
Och sen, i slutet av 2002,
fanns det en al-Qaida-agent
som hölls av en nordafrikansk regering.
Han hade gripits
och förhörts om vad han visste och vilka han kände.
Och i det förhöret
nämnde han en individ som han sa jobbade med bin Ladin
före 9/11,
och jobbade med Khalid Sheik Mohammed efter 9/11,
och som var en kurir mellan de två.
Och han sa att kuriren hette…
…Abu Ahmed.
Den informationen var vi så klart väldigt intresserade av.
Vi frågade KSM,
som fortfarande satt i ett hemligt fängelse:
"Vad vet du om Abu Ahmed?"
KSM hade genomgått utvidgade förhörstekniker.
Han berättade allt som vi ville veta.
Han sa: "Jag har hört talas om honom, men han är inte med al-Qaida längre."
Han gick till sin cell, som var buggad,
och han berättade för alla al-Qaida-agenterna
som var med honom:
"Ingen pratar om kuriren."
KSM gjorde allt han kunde för att skydda kuriren, för han visste
att Abu Ahmed kunde ta oss till bin Ladin.
Så vi fokuserade på att hitta Abu Ahmed.
Bin Ladin och KSM kunde inte ha valt en bättre person.
Han visade mycket bra operativ säkerhet
som gjorde det svårt att hitta honom.
Till slut kom vi på att han var från Kuwait.
Vi följde upp alla tips, men vi hade ingen aning om hur han såg ut.
Han var en gåta.
Det tog lång tid och krävde mycket arbete för att kartlägga hans liv,
hans rörelser, vart han färdades,
vilken typ av kommunikation han använde, hur han använde kommunikationen.
Vi var oroliga för att göra misstag som skulle varna honom
att vi letade efter honom.
Så höll det på från 2002 till 2010.
Åtta år för att hitta honom på planeten.
Vi fick ett genombrott sommaren 2010.
Vi spårade hans telefon till en stad i Pakistan som heter Peshawar…
och vi kunde avlyssna telefonsamtalet.
Han pratade med nån som kände honom från det förflutna.
Hans vän frågade honom: "Vad gör du nu?
Jag har inte hört av dig. Jag har inte sett dig.
Vad gör du?"
Och han försökte säga:
"Jag är upptagen. Jag jobbar."
Men hans vän gav sig inte.
Han sa: "Men vad gör du? Vad jobbar du med?"
Det blev tyst en stund.
Och sen sa han:
"Jag gör det jag gjorde förut."
Då sa vännen: "Må Allah vara med dig."
Det var uppenbart att han hade jobbat med bin Ladin tidigare.
Vi behövde underrättelseofficerare på marken.
Folk tänker på underrättelsearbete som analytiker som läser rapporter.
Jag menar folket på gatan.
Som insatsledare var jag baserad i Kabul, och jag hade ställen över hela regionen.
Vi behövde underrättelser som bekräftade all information.
Vad tror vi att vi vet?
Vad vet vi att vi inte vet? Vad ser vi?
Vi såg kuriren hoppa in i en liten vit stadsjeep.
Det finns många vita stadsjeepar i Pakistan.
Och våra poliser följde den från Peshawar
till staden Abbottabad.
Slutligen stannade bilen vid ett stort hus.
Mycket tydde på att det var nåt som skedde i huset.
Det här skilde sig från allt vi hade sett.
Vi såg ett objekt som var mycket större än alla andra objekt
i området.
Vi fick veta att kuriren, Abu Ahmed,
hade köpt huset 2005,
i en dyr del av Abbottabad, utan synlig inkomst.
Det fanns väggar som var 3-6 meter höga
med taggtråd högst upp, och det fanns en balkong
med en mur.
Abbottabad är känt för att vara ett turistområde tack vare bergen,
så varför sätta en 2,5 meter hög mur på tredje våningen?
Säkerheten på översta våningen var bara konstig.
Pusselbitarna började falla på plats.
Det var någon som inte ville synas alls.
Det var mycket misstänkt,
och hela teamet hörde varningsklockor.
Det var tydligt
att någon högt uppsatt person var där.
11 JANUARI, 2010
21 SEPTEMBER, 2010 9 ÅR EFTER 9/11
Jag gick genast till presidenten
och informerade honom.
Vi informerade först
Mike Vickers på Försvarsdepartementet,
och chefen för terrorismbekämpning i Vita huset, John Brennan.
Michael Morell ringde mig dagen innan för att säga
att mycket känslig information skulle skickas till Obama.
Under det första mötet med presidenten
kom Leon Panetta in och sa:
"Vi kunde geolokalisera bin Ladins kurir
och följa honom tillbaka, och här är objektet."
Jag sa: "Herr president, vi misstänker
att bin Ladin kan finnas där."
President Obama var försiktigt optimistisk att det kunde vara nåt
som vi aldrig hade sett förut vad gäller tips.
I slutet av genomgången gav presidenten oss två order,
och Barack Obama gav sällan order.
Den första var: "Leon, Michael,
ta reda på vad fan som händer där."
Och nummer två: "Berätta inte för nån.
Vi är den inre kretsen.
Ingen annan i vår regering får få vetskap om det här."
Vi började med konstant övervakning
och tittade på allt som hände i objektet.
Det var svårt att få information.
Det fanns ingen telefon och inget internet.
Abu Ahmeds mobiler,
han satte inte i batterier förrän han var långt från Abbottabad.
Han utövade extraordinär operativ säkerhet.
Panetta kom på sina egna sätt att samla in information.
Kan vi sätta kameror i träden?
Andra tänkte: "Tänk om vi kunde söka igenom deras sopor efter ledtrådar?"
Men de tillät aldrig att deras sopor togs ut.
De brände i princip sina sopor.
Vi jobbade med en läkare som skulle åka dit
och ge poliosprutor och ta ett blodprov.
Vi hoppades kunna bekräfta att det var bin Ladins familj.
Kurirerna vägrade tillåta dem att komma in.
Med tiden började vi se kvinnor och barn
som kom in och ut från objektet,
så vi började spåra dem och vi övervakade dem.
Och det vi upptäckte var att det fanns två familjer
som bodde där, Abu Ahmed och hans bror.
Men när vi tittade noga på satellitfotografierna…
…insåg vi att det fanns en tredje familj i huset.
De lämnade aldrig området.
Barnen gick inte i skolan,
till skillnad från alla andra barn i den här delen av Pakistan.
Vi identifierade, genom att titta på tvättlinan,
antalet familjemedlemmar som bodde där.
Vi hade tillräckligt många barn och vuxna för att väcka
en hög misstanke om vilken den tredje familjen var.
Vid ett tillfälle såg vi en individ som var lite äldre
komma ut ur huset
och gå i cirklar,
som en fånge i en fängelsegård.
Varje dag kom han ut och gick i trädgården.
Varje dag.
Vi kallade honom "Vankaren".
Med så kallad mensurering
såg vi en person, solen sken så här och kastade en skugga.
Vi mätte storleken på skuggan
och räkna ut den exakta höjden på det som gjorde skuggan.
Den var ungefär lika lång som Usama bin Ladin.
Nackhåren reste sig på mig.
"Herregud, vi kan ha hittat honom."
Jag hade sett många av de andra tipsen om bin Ladin.
De var inte i samma kaliber som det här.
Jag minns att jag sa: "För Guds skull, det kan vara bin Ladin.
Gör vad ni vill, men ge mig en ansiktsbild."
Och de sa: "Det är svårt, chefen.
Vi har fyra meter höga murar på ena sidan, tre meter höga murar på en annan sida.
Vi får ingen bra bild."
Jag minns att jag sa till dem:
Jag har sett filmer där CIA kan göra detta."
Och vi skrattade. Alla skrattade.
Men de kunde inte få en klar bild.
Panetta pressar antiterrorismcentret att få fram mer information.
21 SEPTEMBER, 2010
En dag blev jag tillfrågad att komma till bin Ladin-enheten på CIA
och ge en briefing om intervjun med Usama bin Ladin.
Och jag tänkte: "Det är en gammal story, men okej."
Jag gjorde intervjun med bin Ladin 1998.
Det var den enda intervjun som jag någonsin har gjort
som blev större efteråt.
Jag hade nu ett möte med CIA och gick igenom filmen.
Jag tror att de skulle vara intresserade av säkerheten
runt bin Ladin. Hur rörde han sig in och ut?
Radiokommunikation.
Jag gick igenom det väldigt detaljerat, och då sa de:
"Har du några extra filmer på honom när han går omkring?"
Varför vill de ha mer film på honom när han går runt?
Jag hade ingen aning då,
men det visade sig att de ville ha film för att avgöra om gångstil och haltande,
Vankarens hållning,
matchade bin Ladins gång
från närmaste film som nån hade av honom gående.
Det var från när han kom till mötet med mig 1998
som de jämförde med.
Det hade jag ingen aning om.
Trots att Millers filmer visade att det fanns likheter,
så var det inga avgörande bevis för att bin Ladin var där.
Jag tänkte att det kunde vara bin Ladin.
Alla tänkte det.
Men det gällde att bevisa det till den grad att en beslutsfattare
kände sig säker nog att agera på det.
De rapporterade till mig varje vecka.
Ibland kom de och sa: "Vi har inte hittat nåt nytt."
Då sa jag till dem:
"Det duger inte. Det duger inte."
En överlevnadsmekanism för det man har att göra med på jobbet
är att man kopplar bort känslorna.
Det var svårt på så många plan.
Jag klippte ihop filmer med minnen av min son
när han skulle gå ut high school.
Det var filmer på saker han hade gjort
som jag inte mindes.
Jag hade inget minne av händelserna i min sons liv.
Och…
…jag minns att jag var arg när jag åkte till jobbet.
Jag var tvungen att acceptera
att jag valde att fortsätta.
Känslan var alltid: "Vi gör inte tillräckligt."
Vi jobbade helger,
vi saknade våra familjemedlemmar.
Och sen dog min mamma
mitt under av jakten. Och…
Jag sa till henne innan hon dog:
"Jag jobbar på nåt väldigt viktigt. Och förhoppningsvis får du…
Förhoppningsvis får du se det."
Det enda som fick mig igenom sorgen när hon dog av cancer
var att jag hade ett stort ansvar. Jag visste att vi gjorde framsteg.
Men jag var besatt av att bygga underrättelsematerialet på
att bin Ladin var där.
Då var chanserna för att kunna vara helt säker på
att han var där extremt osannolika.
Det fanns också en oro att bin Ladin kunde inse att han hade blivit upptäckt.
Bin Ladin kunde lämna området när som helst,
så det var för riskabelt att fortsätta samla information.
12 FEBRUARI, 2011
14 MARS, 2011 9 ÅR OCH 6 MÅNADER EFTER 9/11
Vi närmade oss ett beslut
om att vidta åtgärder mot området.
Presidenten ville veta hur troligt det var att vi skulle
få mer information,
om vi skulle kunna bekräfta bin Ladins närvaro.
Vi hade inte helt säkra bevis för att bin Ladin verkligen var där.
Det var ett indiciemål.
Det fanns inga direkta bevis för att han var där.
Jag sa: "Herr president, sannolikheten att Saddam
hade massförstörelsevapen…
INGA MASSFÖRSTÖRELSEVAPEN
ETT UNDERRÄTTELSEMISSLYCKANDE
är högre än sannolikheten att bin Ladin är i Abbottabad."
Man kunde höra en nål falla.
Det var ett stort nationellt säkerhetsbeslut.
Hans politiska rådgivare sa att om operationen misslyckades,
så skulle han offentliga image bli avsevärt nedsvärtad.
Det var den största politiska risken, enligt mig.
En operation som skulle kunna döda många soldater.
En Carter-repris.
När den islamiska revolutionen inträffade i Iran och ambassaden invaderades,
tog man väldigt många i gisslan.
President Carter beordrade helikoptrarna till Iran
för att rädda dem, men de kraschade i öknen,
och många människor dog.
Det fick honom att se svag ut och det fick USA att se svagt ut.
Jämförelsen var att det här är en misslyckad operation.
Året före ett val, och Carter blev inte omvald.
Jag hörde president Obama säga: "Jag bryr mig inte om politik.
Alltför länge
har bin Ladin lyckats fly undan amerikansk rättvisa."
Presidenten sa:
"Jag vill att ni förbereder operationer för att angripa objektet."
Han sa: "Jag har inte bestämt mig för att göra det,
men om vi gör det, så gör vi det hellre förr än senare.
Förbered planen."
Då ringde vice ordföranden för militärledningen.
Han sa: "CIA har ett tips om Usama bin Ladin."
Han sken upp. Han var en SEAL-soldat.
Det är en dröm som slår in.
Jag jobbar med att rädda gisslan och räder mot terroristorganisationer.
Men det här var det största uppdraget i min karriär.
Ett år tidigare hade jag diagnosticerats med cancer,
kronisk lymfatisk leukemi.
Cancern hade inte utvecklats så att den tog ifrån mig min förmåga
att föra befäl.
Hur olyckligt det än var så gav den mig skydd för agerande,
vilket betydde att jag hade en rimlig anledning att åka hem till USA.
Så jag flög till D.C. och träffade CIA-chefen Leon Panetta,
och han berättade om objektet.
Jag sa: "Du måste arbeta fram en operation
så att vi kan angripa objektet."
14 MARS, 2011
10 APRIL, 2011 3 VECKOR FÖRE RÄDEN
Vi ska välja de bästa för det här jobbet
för USA.
Vi tar in SEAL-teamet.
SEAL Team Six är grupp ett i flottan.
Vi hade Seal Team One och Seal Team Two, men runt 1980
startade befälhavare Richard Marcinko Team Six.
Han visste att ryssarna skulle säga:
"SEAL Team ett, två, och sex.
Var fan är tre, fyra och fem?" Bra kontraspionage, va?
Det är inget hittepå. Vi tänker.
Vi hade just kommit hem från Afghanistan.
Vi var i Miami, Florida, för att dyka och få lite frihet
att bara umgås på stranden.
Vi satt på uteplatsen en kväll när vi fick ett samtal.
Vi kallades till Virginia Beach, men vi visste inte varför.
Det var en besvikelse eftersom spin-ups aldrig leder till nåt.
Man blir informerad om en massa nonsens som inte rör en själv,
och det suger.
Vi har sett fram emot Miami sen jag var i Jalalabad.
Jag tog in dem från permission,
och jag såg på deras kroppsspråk att de inte gillade det.
De trodde att det var en övning.
Vi kom till en föga imponerande plats.
Som ett litet skolhus, ett envåningshus.
Vi gick in och satte oss.
Det var inrett som ett klassrum med whiteboardtavlor.
Vi tog dem till mötesrummet. CIA-informatören kom ut,
förklarade att de måste skriva på ett sekretessavtal.
Det var inte ovanligt eftersom vi tränade känsliga saker.
Jag hörde CIA-agenten
säg ordet "Abbottabad", och jag hade aldrig hört talas om staden.
Jag får nästan gåshud nu.
Det är en stad i ett annat land som du aldrig har hört talas om.
Befälhavaren för SEAL Team Six gick fram lika nonchalant som alltid och sa…
"Mina herrar, vi jagar Usama bin Ladin."
Målet är Usama bin Ladin.
Den mest efterlysta terroristen i världen.
"Det här är det viktigaste uppdraget i modern historia.
Vilken ära. Vilket bra team att vara en del av."
Men de sa att det var tidskänsligt.
Vi har några veckor tills det är 0 % ljus
i måncykeln,
och vi ska starta en av de två dagarna.
Jag sa: "Det är ingen övning.
Vi har ett jobb att göra, så vi börjar förbereda oss."
Vårt jobb var att förbereda dem för uppgiften.
Vi skulle ge dem verktygen som de behövde.
Vi gjorde nåt annorlunda den gången.
Vi bestämde att vi skulle bygga upp området
så att de kunde öva.
CIA byggde en modell åt oss.
Utsidan såg ut som området där bin Ladin befann sig.
Vi lät SEAL-soldaterna gå in och öva
sina taktiska rörelser på målet.
Helikopterpiloterna repeterade sina delar.
Soldaterna kunde repellera ner på taken
och in på gården.
Vi gjorde det om och om igen, tills deras handleder började göra ont.
Man får senskador.
Vi kände att vi hade visat att vi kunde fira ner oss,
vi behövde inte fortsätta.
Vi kände till formen. Vi visste var byggnaderna var.
Det vi inte visste var hur det såg ut inuti.
Var det öppet eller gick man in i en korridor
med ett rum till vänster och ett till höger?
Vi hade en modulär struktur.
-Jag är med. -Rummet är tomt!
Det förändrades varje gång de gick in.
Här.
De rev ner bygget varje kväll utifall att fiendens satelliter
skulle flyga över området.
10 APRIL, 2011
17 APRIL, 2011 2 VECKOR FÖRE RÄDEN
De hade tränat
över hundra gånger.
Du planerar, och planerar, och planerar, och du repeterar, och repeterar,
och repeterar, och man tittar på varenda händelse.
Allt som verkar enkelt,
som var i helikoptern ska du sitta?
Vad sitter du på? Använder du en sån stol?
Var ska hunden vara? Vi simulerar att en bil åker iväg.
Vi simulerar att repet inte funkar.
Vad händer om han blir skjuten? Vad händer om rummet exploderar?
Vad händer om vi går från 24 till 12 killar?
De förstörde saker som behövde lagas.
Backa ut!
Sen gick vi in och byggde upp det igen.
Vad gjorde vi bra? Vad gjorde vi dåligt?
Vi övade och planerade 12 timmar om dagen, ibland längre.
Sen återvände vi till barackerna där vi bodde
och stod runt modellen och pratade.
Fanns det nån löjlig anordning
med en rutschkana som gick från översta våningen till gränden?
Kan nån komma upp ur avloppssystemet?
En kväll sa en av cheferna:
"Vad är det värsta som kan hända?"
Den yngsta killen sa:
"Helikoptern kan krascha i trädgården."
Vi tittade på honom som: "Varför drar du sån olycka över oss?"
17 APRIL, 2011
24 APRIL, 2011 1 VECKA FÖRE RÄDEN
Huvudbasen för operationen var i Jalalabad på Afghanistansidan
av gränsen.
Mellan de 350 kilometerna fanns många olika problem.
Riskerna var betydande. Vi skulle flyga i pakistanskt luftrum.
Anläggningen låg nära Pakistans West Point,
deras militärakademi,
och andra viktiga militäranläggningar.
De tränade militärofficerare i Abbottabad.
Vi måste vara försiktiga, för om ett hot upptäcks,
vem vet vad fan de gör då?
President Obama var tydlig med att vi inte skulle informera
pakistanierna, för pakistansk underrättelsetjänst
hade jobbat på båda sidorna i många år,
och de hade relationer med många militanta
terroristgrupper i området, inklusive al-Qaida.
Vi skulle kunna hamna i krig med Pakistan.
Med en armé av specialstyrkor, en underrättelsetjänst, flygvapnet,
en pansarstyrka, kärnvapen.
Kan vi ta oss de 26 milen oupptäckta?
Vi tar en titt på var de pakistanska radarsystemen är,
hur radarsträckan ser ut, och så försöker vi undvika den.
Det fanns många variabler när vi skulle flyga in i Pakistan.
Från att bli nedskjuten på vägen in till att träffas på vägen ut.
Vi skämtade om det sinsemellan:
"Vi måste ta det på allvar. Det är ett självmordsuppdrag."
Vi kommer inte tillbaka från det här. Det är vårt sista uppdrag."
Sen gick vi runt ett hörn på en hangar och såg helikoptrar.
Vi hade två hemliga typer av helikoptrar som var svårare att upptäcka med radar.
Vi skrattade lite. Jag minns samtalet:
"Våra chanser att överleva ökade precis,
för vi visste inte att vi skulle kriga i Transformers."
Det var det första uppdraget med de nya helikoptrarna.
Jag vet inte hur mycket de hade testat, men det var avancerad teknik.
Operationer är skrämmande. Det är därför vi har med oss maskingevär.
Det är väldigt riskfyllt och extremt farligt,
och det måste funka.
24 APRIL, 2011
26 APRIL, 2011 5 DAGAR FÖRE RÄDEN
Det var McRaven som sa:
Vi skickar er till Jalalabad i Afghanistan
ifall ni får grönt ljus.
Då är ni redo."
Det var svårt att ta farväl av barnen.
Som SEAL Team Six-soldater var vi tyvärr vana vid det.
Det var en del av livet.
Från att de var bebisar tills jag lämnade flottan
har vi sagt adjö och slitit av plåstret.
Vid nåt tillfälle måste man ge dem en sista puss
och vända om.
Visste de att du sa adjö och kanske inte skulle komma tillbaka?
Ja, de var smarta nog att veta det,
och de hade vänner vars pappor inte kom hem, så de visste.
26 APRIL, 2011
28 APRIL, 2011 3 DAGAR FÖRE RÄDEN
Det blev dags att informera det nationella säkerhetsrådet.
Jag känner Obama mycket väl.
Ett av mina jobb var att vara killen som kände Obama.
Man kände på hans kroppsspråk
att han skulle ta den här risken.
Han var väldigt insatt i det här.
Presidenten frågade alla cheferna om de tyckte
att vi skulle genomföra räden.
Många olika åsikter.
Många ställde frågor.
Minister Clinton stödde det.
Jim Clapper, underrättelsechefen,
och jag, stöttade det också.
När det kom till mig sa jag: "Ja, du sa att du skulle göra det här."
Men det fanns många argument mot det.
Vicepresidenten röstade nej.
Han tyckte inte att informationen var bra nog,
och han var orolig för relationerna mellan amerikanerna och pakistanierna.
Och Bob Gates, försvarsminister,
var orolig för styrkans säkerhet.
Bob Gates, som satt i regeringen när vi gjorde Desert One,
motsatte sig räden på grund av en Desert One-liknande helikopterkrasch.
Gates sa det här, och jag tänkte: "Gud, säg det inte högt."
Tänk om det skulle hända och sen kommer alla dessa möten ut?
Jag pratar bara med dig.
Det hade kommit ut att nån tagit upp det,
och att Obama ignorerade det.
Presidenten lyssnade på allt det,
men sa: "Låt mig ta det i beaktan."
President Obama sa att han skulle fatta ett slutgiltigt beslut
och ville tänka på det över natten.
28 APRIL, 2011
29 APRIL, 2011 2 DAGAR FÖRE RÄDEN
Nästa morgon var jag på högkvarteret,
och Tom Donilon, säkerhetsrådgivaren,
ringde mig.
"Presidenten har bestämt sig för att genomföra uppdraget."
Det var en stor satsning.
Vi slog vad om att bin Ladin var där.
Och vi slog vad om att vi skulle klara det.
Men det var bästa chansen som vi nånsin skulle få med bin Ladin.
Ja. Nu kör vi.
29 APRIL, 2011
30 APRIL, 2011 1 DAG FÖRE RÄDEN
Tjugofyra timmar före själva räden
var det ett stort event i Washington,
Vita husets korrespondentmiddag.
Vi bestämde oss för att delta,
för annars skulle det väcka frågor.
Att åka till Vita husets korrespondentmiddag
var en av de märkligaste upplevelserna i mitt liv.
Förenta staternas president.
Folk som var inblandade i det här, från presidenten och ner,
förstod vikten av sekretess.
Korrespondentmiddagen var en bra täckmantel,
för allt var som vanligt.
Det är underbart att vara här på Vita husets korrespondentmiddag.
Vilken vecka.
Det var svårt.
Jag hade enorm respekt för hans förmåga att spela rollen
som USA:s president.
Det är skönt att vara tillbaka med så många uppskattade gäster,
viktiga statsanställda,
icke-nödvändiga statsanställda. Ni vet vilka ni är.
Sen gick en komiker upp och skämtade om bin Ladin-frågan.
Folk tror att bin Ladin gömmer sig i Hindu Kush,
men visste ni att han är programledare för ett program på C-span?
Alla skrattade.
Och vi tänkte innerst inne:
"Om ni bara visste
det jag vet."
Och vad som skulle hända nästa dag.
Den mest hemliga operationen
under de senaste 20 åren.
Tack och god kväll.
30 APRIL, 2011
1 MAJ, 2011 DAGEN FÖR RÄDEN
Nästa morgon var söndagsmorgon, så jag gick till mässan,
och tog chansen att be mycket
om vad som skulle hända den dagen.
Jag bad att vi skulle lyckas.
Jag lämnade kyrkan och åkte direkt till CIA.
CIA:S HUVUDKONTOR LANGLEY, VIRGINIA
Dagen för räden. Det är dags.
Många förberedelser i antiterrorismcentret
i USA gjordes i hemlighet.
Vi var på helspänn.
Min roll var att agera kommunikationsrelä.
Tina satt i båset bredvid mig.
Jag sov inte natten innan.
Det var en enorm press.
Det var första gången som jag kände en gnutta av tvivel.
Vi hade jobbat med det här tipset, och nu skickade vi trupper
potentiellt in i faran,
så alla kände ett ansvar.
Det blev mycket mer verkligt.
Det skulle antingen bli otroligt framgångsrikt
eller ett hemskt misslyckande.
SEAL-soldaterna hade familjer.
Mitt jobb var att se till att de skulle lyckas.
Det var mitt enda bekymmer.
Vi hade gjort allt med testamenten, med fullmakter,
för att se till att familjen tas om hand om du dör.
Vi skulle troligen inte överleva det här uppdraget,
så jag skrev handskrivna brev till alla.
Och jag minns att jag skrev brev till mina barn, och det var mer:
"Jag är ledsen att jag inte var där," med tårarna rinnande.
Jag kom till Vita huset tidigt.
På helgerna är det visningar där.
Men vi ställde in dem, för det skulle ha utlöst
mycket oro om folk i korridorerna
såg många högre tjänstemän komma in på en söndag.
Många av oss samlades tidigt i Vita husets situationsrum.
Man är orolig och man är nervös.
Det kändes verkligen som en kommandocentral.
Obama satt vid bordets kortände.
Han hade sina chefer på kabinettsnivå
runt bordet, Bob Gates, Hillary Clinton.
Leon Panetta var på en skärm.
Han var på CIA i deras version av ett situationsrum
med en massa människor.
På den andra skärmen hade vi amiral McRaven, i Jalalabad.
Det var en enorm förväntan.
Överbefälhavaren, det var han som gav ordern.
Det var han som hade mest på spel.
Han såg väldigt sammanbiten ut.
Man märkte att han var nervös.
Vi hade uppkoppling med amiral McRaven i Jalalabad,
där han var.
KLOCKAN 22:29
KLOCKAN 22:30
Jag fick inte mycket sömn före.
Det skulle bli ett potentiellt historiskt ögonblick.
Jag ville inte att nåt skulle gå fel.
Jag hade sagt till killarna: "Nu får vi jobbet gjort."
Bin Ladins kodnamn är Geronimo. Det var överenskommet i förväg.
Vi oroade oss för att nåt skulle gå snett.
Och om bin Ladin inte är där?
Jag minns samtalet att helikoptrarna hade lyft och tänkte:
"Nu kör vi."
KLOCKAN 22:50
KLOCKAN 22:51
Ingen har flugit i de här förut. Hur låter jag bli att tänka på det?
Tänk på nåt enkelt. Jag räknar.
Ett, två, tre, fyra.
Så jag räknar.
Och runt 557, minns jag att jag sa: "Vår frihet attackerades i morse
av en ansiktslös fegis, och den kommer att försvaras."
Bush sa det vid 9/11. Jag vet inte hur jag kom ihåg det.
"Glöm att räkna. Jag säger det igen.
Vår frihet attackerades i morse av en ansiktslös fegis,
och den kommer att försvaras. Okej, jag är på det här uppdraget.
Det här är teamet, och vi ska döda honom."
De lämnar Jalalabad,
och när de flyger över afghanskt luftrum
kan man slappna av.
När de korsar gränsen till Pakistan
så stiger oron igen.
När ska den pakistanska militären upptäcka dem?
Pakistanierna hade skjutit mot oss ett antal gånger.
Om de upptäckte helikoptrarna
och trodde att de var amerikanska, så skulle de skjuta.
Det var så spänt.
Vi lyssnade noga efter någon indikation på
att de hade upptäckts.
Och nu är vi vid en punkt där vi får reda på om tekniken fungerar.
Medan de är i luften under den här helikopterturen
i pakistanskt luftrum,
uppstår ett interregnum i Washington eftersom vi inte har nåt att göra.
Obama tar en paus. Han säger: "Jag går upp en stund.
Säg till när jag behöver komma tillbaka."
Han går och spelar kort.
Han spelade spader tvångsmässigt när han var nervös
eller behövde distrahera sig själv.
Vi satt bara där och vi började prata om 9/11.
Folk som står upp och dricker kaffe, "Det här är vad jag gjorde, och…"
Det fanns en naturlig återgång till den dagen.
Man inser att vi alla var på nåt sätt
där på grund av bin Ladin.
Sen kommer Obama tillbaka,
och tvärs över korridoren,
finns ett litet konferensrum med en general som övervakar operationen.
Och Obama går in där,
och sen började alla gå in i det lilla konferensrummet,
och McRaven börjar i princip bara berätta.
Han är Guds röst för hela operationen.
Det blev väldigt nervöst runt två minuter från målet.
De var väldigt sårbara
för pakistanska West Point låg i närheten,
och det var några kilometer från den stora infanteribataljonen.
Våra soldater kunde anfallas av hundratals soldater.
Vi kunde bli omringade av pakistanier.
Presidenten sa: "Om ni hamnar i den situationen,
var beredda att slå er ut."
Vi ville inte få nån gisslansituation
där våra styrkor skulle tas av pakistanierna.
Flygbesättningsmannen sträcker sig över och öppnar dörren.
Vi tittar ut genom fönstret, två minuter från bin Ladins hus.
Vi är inte i träningsområdet längre. Det här stället har el.
Vi är på en semesterort i Pakistan.
Helikoptern ska sväva och släppa av killarna.
Vi går in via taket. Vi slår till så här.
Det är en perfekt plan, men då bröt helvetet lös.
KLOCKAN 00:29
KLOCKAN 00:30
När helikoptrarna placerar sig över området…
…så darrar en av dem till.
Den faller hårt.
Den kraschar.
Det är i det ögonblicket
man får hjärtat i halsgropen.
Jag satt några meter från Obama.
Han såg chockad och oroad ut.
Det var som: "Desert One-händelsen händer."
Jag tänkte: "Herregud,
vi kan ha förlorat folk som ett resultat av det här tipset
som vi har följt."
Alla sitter som på nålar och väntar på att se
om det kom nån respons.
Folket i grannskapet svarar. Ljusen tänds.
I det ögonblicket
var operationen äventyrad på sociala medier.
Många visste att en helikopter hade kraschat.
ARMÉHELIKOPTER KRASCHAR NÄRA ABBOTTABAD
De visste inte att den var amerikansk utan antog att den var pakistansk.
FOLK SÄGER ATT DEN SKÖTS NED
DET LÄT AVSIKTLIGT
HELIKOPTER NEDSKJUTEN I ABBOTTABAD
Som kontraspionage är det ett misslyckande.
Det är också en varning för pakistansk underrättelsetjänst.
Man kan se att uppdraget är i farozonen.
Jag sa till McRaven: "Vad fan är det som händer?"
Jag visste att killarna var okej. Jag såg dem kliva ur helikoptern snabbt.
Helikoptern gick ner
och luften från rotorbladen träffade den 3,5 meter höga muren
och skapade en virvel, och helikoptern förlorade stigkraft.
Den svänger över och landar sen hårt i djurfållan.
Bill sa direkt: "Jag har kallat in en reservhelikopter.
Vi ska ta oss igenom väggarna. Vi ska fortsätta uppdraget."
Och jag sa: "Gud välsigne dig. Nu kör vi."
Killarna lämnade den nedskjutna helikoptern.
Den andra helikoptern kom in direkt efter.
Jag visste inte att den första hade problem.
Mitt team ska släppa av några killar och ta sig upp på taket.
Vi släpper av våra killar. Vi lyfter och går ner igen.
Piloten visste inte vad som hade hänt,
han visste inte om de hade träffats vid skottlossning.
Så han landar utanför området.
Piloten säger åt oss att hoppa ur.
Nu är killarna inte där de ska vara
enligt plan A.
Jag skulle vara på taket.
Och jag minns att jag tänker: "Vi börjar kriget härifrån."
De goda nyheterna är att vi har plan B, plan C och plan D.
De försöker ta sig in.
Det ser ut att finnas en dörr i yttermuren.
Jag ser att de sätter en sprängladdning på dörren.
Jag ser explosionen…
…men de rör sig inte.
Och det visar sig att det finns en falsk dörr i den här betongmuren.
Han såg sig om och sa: "Misslyckad inbrytning, det här är illa."
Och jag sa: "Nej, det är bra.
Det är en falsk dörr.
Ingen gör det. Han är där inne."
Vi vet att carporten till höger
går att öppna, för vi har sett bilar köra in och ut.
Vi spränger upp dörren.
Jag sa på radion: "Misslyckad inbrytning, nordöstra hörnet.
Vi ska spränga carporten."
Och nån sa: "Spräng inte. Vi öppnar den."
Så dörren öppnas,
och en handske kom fram med en tumme som jag kände igen.
Vi går in där.
Sen, inom några minuter,
är alla inne i huvudområdet.
Det är mörkt. Killar har mörkerglasögon på.
Adrenalinet pumpar.
Man kunde se lasersiktena på vapnen. Man kunde se dem röra sig.
Man kunde se killarna leta efter hot.
Och sen kunde jag se killar gå in i trevåningshuset.
Det var allt jag kunde se.
KLOCKAN 00:31
KLOCKAN 00:32
Läget var så spänt.
Gud vet vad som kommer att hända nu.
Allt som man har planerat,
allt man har hoppats på när det gäller att få tag i bin Ladin,
allt står på spel inom 20 minuter.
Det kommer att avgöra om det är en framgång eller ett misslyckande.
Det var 20 minuters tystnad.
De längsta 20 minuterna i mitt liv.
Under de 20 minuterna
stötte SEAL-soldaterna
först på Abu Ahmed,
och de sköt och dödade honom.
Vi gick in i huset på första våningen,
och en av mina killar sköt en av kurirerna och hans fru.
Hon hoppade in framför honom.
Kvinnorna förvandlas till mänskliga sköldar.
Det är ännu ett tecken. Han är här.
Vi går upp för trapporna. Vi springer på låsta dörrar,
ropade upp bräckaren, och han slog in dörren.
Jag är sex killar bak i det vi kallar ett tåg,
och vi går uppför trapporna.
Killen längst fram såg bin Ladins 20-årige son,
Khalid bin Ladin.
Khalid hoppade bakom ett räcke.
Killen längst fram
viskade saker till Khalid för att förvirra honom.
Kom hit.
Han sa "Kom hit" på två olika språk.
Det förvirrade Khalid, och Khalid kom ut…
…och han sköt och dödade honom.
Vi är på andra våningen och vill gå till den tredje,
där bin Ladin kommer att vara.
Men vi måste rensa andra våningen innan vi börjar röra oss.
Killarna börjar sprida ut sig.
De rör sig framför mig, och nu är jag siste man,
vilket gör mig till nummer två.
Ettans jobb är att peka uppför trappan,
och tvåans jobb är att säga till när vi har tillräckligt med folk.
Jag vill ha fyra killar, och jag ser mig omkring.
Vi hade 23 killar på marken, flera olika hus,
olika våningar. Vi hade inte folk så det räckte.
Vi var nere på två.
Det finns en gardin i trappan till tredje våningen,
och folk rör sig bakom den, och ettan kan se dem.
"De kan vara självmordsbombare. Vi kan slå dem, men vi måste gå nu."
Vi ska träffa en självmordsbombare. Jag är trött på att tänka på det.
Vi får det överstökat. Så vi gick upp för trapporna.
Så vi gick upp till toppen av trappan,
och ettan öppnade gardinen, och där stod det folk.
Han tacklade dem.
Han tar smällen.
Han går däråt, så jag vänder mig häråt,
och två meter framför mig står Usama bin Ladin.
Det var en sån stund i livet där tiden saktade ner.
Han är längre än jag trodde, smalare än jag trodde.
Hans skägg var grått, vitt, men jag kände igen hans näsa.
Det är definitivt han.
Han ger inte upp.
Han är ett hot, inte bara mot mig, utan hela teamet.
Han måste dö.
KLOCKAN 00:50
KLOCKAN 00:51
Med tiden blev läget så spänt.
Vi väntade och väntade på att få höra något slags svar.
Det blev tyst
i väntan på svar.
I vissa avseenden påminde det mig om ett väntrum på ett sjukhus
när nån ska föda.
Man försöker förutsäga nåt, man oroar sig.
Det var 19 långa minuter.
Sen får jag samtalet från markstyrkans befäl.
Markstyrkans befäl sa över radion:
"För Gud och fosterlandet, Geronimo, Geronimo, Geronimo.
Vi tog honom."
Vi vet att det betyder
att Usama bin Ladin har dödats av amerikanska styrkor.
"Jävlar." Ingen säger nåt.
Det var inga applåder.
Det var ett tyst rum.
Tystnaden bryts av Obama, som inte rörde sig från stolen,
utan han säger bara: "Vi tog honom."
När jag hörde det fick jag tårar i ögonen,
och jag tittade på min kollega som var där uppe med mig.
Vi bara tittade på varandra.
Att höra det där inne var overkligt.
För mig var det ett avslut. Rättvisan var försenad, inte nekad.
Vi tog honom.
Jag tänkte: "Herregud, det är över."
Jag hoppades att min mamma visste var hon än var.
Det var en stor lättnad.
Efter ett årtionde av försök att fånga bin Ladin,
kommer jag alltid att minnas den dagen.
Det var känslosamt,
men det varade bara i några sekunder
för i stundens hetta
var vi fortfarande fokuserade på att våra styrkor skulle komma i säkerhet.
Obama såg stressad ut, och han ställde sig upp och sa:
"Jag vill att du berättar när de är ute ur pakistanskt luftrum."
Uppdraget var inte över, för vi var tvungna att få killarna
till Afghanistan.
Ingen andas lugnt förrän allt är klart.
KLOCKAN 00:54
Jag står och tittar på bin Ladins kropp.
En av mina killar kommer fram till mig och säger: "Allt bra?"
Jag sa: "Vad gör vi nu?"
Och han sa: "Nu hittar vi datorerna."
"Du har rätt. Jag är tillbaka. Jävlar."
Markstyrkans befäl ropar: "Vi har hittat
en skattkista av underrättelse på andra våningen."
Vi är på kontor med allt från gammaldags hårddiskar
till cd-skivor.
Jag sa: "Ta så mycket ni kan. Vi måste ta oss härifrån."
Utanför området
började folk samlas på grund av störningen.
Vi hade en kollega som var lingvist.
Han var i utkanten av området.
Han försökte hålla dem borta.
Min kompis, som var krypskytt utanför, sa: "Jag är beredd
att skjuta dem, så det är bäst att du övertalar dem."
Jag sa till killarna:
"Jag vill inte att ni dödar nån om ni inte känner er hotade."
Jag var orolig. Jag sa: "Kan vi rappa på lite?"
Men vi tog inte ögonen ifrån den pakistanska radarn.
Vi ville ha 32 minuter på marken,
men det närmade sig 40, och 45 minuter.
Ju längre vi är kvar, desto fler liv kan vi rädda.
Vi kanske räddar en amerikansk stad en stad som London genom det vi hittar,
nåt de planerar. Vi måste hålla ut i det längsta.
Tiden på marken var längre än nån skulle vilja.
Det hade bildats en stor folkmassa.
Han sa: "Inget att se här. En pakistansk övning. Oroa er inte.
Återvänd till era hem."
Vi måste hämta bin Ladins kropp i en liksäck.
De bar ut bin Ladins kropp
till helikoptern och reservhelikoptern,
och de gav sig av.
De sprängde den nedskjutna helikoptern för den innehöll känsligt material.
Att se det inträffa var som taget ur en film.
Piloten flyger så fort han kan. Pakistanierna måste veta att vi är där.
Vi ser radarn påslagen. Vi ser deras silor öppnas.
De avfyrade ett par F-15
för att stoppa våra helikoptrar på vägen tillbaka.
En F-16 mot en 47 är ingen jämn match. De kan skjuta ner oss.
Jag startar min klocka, och jag måste till 90.
Om 90 minuter korsar vi gränsen från Pakistan till Afghanistan,
och då kan vi inte skjutas ner, för vi har F-15 vid gränsen
som kan skydda oss.
Tio minuter. Vi måste klara 20 minuter.
Helikoptrar i låg hastighet över terrängen.
Vi får meddelanden från marken om hur långt bort de var
från att återvända till basen.
Trettio minuter. Vi måste till 90.
Alla vi i centret sporrade helikoptrarna
att flyga så fort de kunde.
Det har gått 60 minuter, måste till 90. Nu är det 70.
Jag försöker låta bli att tänka.
Jag börjar tänka på 1980, OS i Lake Placid.
Spänningen ökar. Den olympiska arenan är fullsatt.
Ryssarna har det bästa hockeylaget nånsin.
De har inte förlorat en guldmedalj sen 50-talet.
De möter unga amerikaner som precis gått ut college,
som inte har på isen att göra, men nu vinner de.
Fyra mot tre, tredje perioden, man kan höra publiken.
Tio, nio, de kan fortfarande sabba det. De är nervösa.
Åtta,
sju,
sex,
fem,
fyra,
tre,
två.
Sen hördes piloten 85 minuter in i flygningen:
"Mina herrar, för första gången i era liv
blir ni glada att höra det här. Välkomna till Afghanistan."
Tror ni på mirakel?
Ja!
Otroligt!
När helikoptern flyger över den pakistanska gränsen,
vänder pakistanierna om.
Alla drar en lättnadens suck. Nu är de säkra.
Det är surrealistiskt att lyckas.
Vi hade accepterat att dö på det här uppdraget,
men det är kul att leva.
När helikoptrarna landade i Jalalabad i Afghanistan,
det var då alla vid bordet sa:
"Uppdrag fullbordat.
Uppdrag fullbordat."
Allt vi hade gjort,
all planering,
allt arbete,
hade lönat sig för att uppnå något som vi aldrig trodde
att vi skulle kunna göra,
nämligen att ställa bin Ladin inför rätta.
Och vi kramade varandra och gratulerade varandra.
-Bra jobbat, nationella säkerhetsteamet. -Sir.
-Tack. -Ja, sir.
Jag är stolt över er.
-Bra jobbat. -Tack.
När presidenten säger att du har gjort ett bra jobb
så glömmer man aldrig det. Man glömmer aldrig den stunden.
Dagen för räden
gick min dotter i high school.
Det var hennes sista konsert.
Och min fru sa: "Var är du?"
Jag sa: "Jag kan inte."
Och hon sa: "Kan du inte?
Är det du gör viktigare än din dotter?"
Jag sa: "Jag måste gå", och la på.
Resten av dagen satt hon i soffan
och försökte lista ut hur skilsmässor funkar.
Jag har jobbat så många timmar,
sju dagar i veckan,
inga lediga dagar.
Mitt äktenskap var i farozonen.
När presidenten bestämmer att han ska berätta för nationen
ringer jag henne och säger: "Sätt på tv:n…
…så förstår du."
Och hon sa: "Ni tog honom."
Senaste nytt, president Barack Obama förväntas göra
ett överraskande uttalande.
Vi vet inte vad det handlar om, men vi förväntar oss
nåt väldigt stort, för det här är väldigt ovanligt.
Jag var hemma och läste godnattsagor för min dotter.
Emily kom in, min fru, och hon sa:
"Alla telefoner ringer." Jag sa: "Jag läser saga."
"Nej, alla telefoner ringer. Det är aldrig bra.
Vita huset ringde för att informera alla nyhetsorganisationer
att det skulle komma ett uttalande…
Obama sa: "Jag behöver ett tal," men jag hade inte skrivit nåt.
Jag tänkte: "Jäklar."
Jag vände mig om och sa: "Jag behöver fem minuter!"
Jag tänkte: "Så tilltalar man inte presidenten.
Du talar inte så till honom framför hans kabinett."
Och han sa: "Jag fixar det."
Vi pratade ihop oss om vad han ville ha i talet.
Jag har skrivit tusentals tal.
Inget var ens i närheten av känslan av att skriva det.
När jag skrev den första meningen
slogs jag av det stora i vad jag fick möjlighet att göra.
"Jag berättar för världen om det här."
Det var hektiskt, men det var jag van vid med Obama.
Jag har hans skriftliga redigeringar på ett utkast,
och jag fick springa till teleprompteroperatören
för att slå Obama som gick bakom mig.
Det kusliga var
att en liten grupp pressfolk hade samlats,
och vi, men det är ett stort, tomt rum.
På tv ser man bara Obama som går
längs den långa, röda korridoren till podiet.
Och han pratar bara med några kameror, det finns ingen publik.
Och vi sitter där längst bak i rummet.
God kväll.
Ikväll kan jag meddela det amerikanska folket och världen
att USA har genomfört en operation
som dödade Usama bin Ladin, ledaren för al-Qaida.
Jag hörde president Obama säga: "Usama bin Ladin."
Jag tittade på Usama bin Ladin och tänkte:
"Hur fan kom jag hit från Butte, Montana?"
Vi kommer tillbaka, och han pratar.
Killarna runt mig säger: "Säg att ingen blev skadad."
Ett litet team utförde operationen
med extraordinärt mod och förmåga.
Inga amerikaner skadades.
Jag såg på Brennan medan Obama pratade, och jag tänkte:
"Hur länge har ni försökt ta bin Ladin?"
På en gång svarar han: "I 15 år."
Han visste det direkt.
Sudan till Afghanistan.
Känslan var:
"Det är så många människor som har försökt ta honom."
Det var nästan tio år sen
som en ljus septemberdag förmörkades
i den värsta attacken mot det amerikanska folket i vår historia.
Och på en kväll som denna
kan vi säga till familjerna som har förlorat nära och kära
till al-Qaidas terror,
att rättvisa har skipats.
Ikväll ska vi tacka de underrättelse-
och antiterror-agenter som har jobbat outtröttligt
för att uppnå detta.
Det amerikanska folket ser inte deras arbete eller känner till deras namn,
men ikväll känner de tillfredsställelsen av sitt arbete…
…och resultatet av deras strävan efter rättvisa.
Tack.
Och må Gud välsigna Amerikas förenta stater.
Efter att han hållit sitt tal gick jag tillbaka till mitt kontor.
På väg ut från den västra flygeln
kunde jag se att det var ljusare än vanligt utanför
för den tiden på natten.
Och jag kunde se massor av människor i Lafayette Park,
och de skanderade: "USA, USA".
Folk delade glädjen över det som hade hänt,
och då insåg jag
att vi inte bara hade ställt bin Ladin inför rätta,
utan på många sätt hade vi också skipat rättvisa
för alla offren vars familjer hade dött
i Trade Towers och på andra ställen.
Jag gick ner och tog en öl från kylen,
och sen tänkte jag: "Det här kräver nog mer än en öl."
Så jag tog en flaska whisky från skåpet
och gick mot verandan. Jag stannade och tog en cigarr
för jag tänkte: "Det här blir en bra kväll."
Tack, USA!
Jag var klar och tänkte:
"Ni tänker fira att en person har mist livet
på ett våldsamt sätt. Är vi inte mer civiliserade än så?"
Jag tänkte bara en sekund till, sen sa jag: "Åt helvete med honom.
Han dog som han skulle."
Presidenten var bekymrad över vad vi skulle göra med bin Ladins kropp.
Beslutet var att vi skulle flytta kroppen till ett hangarfartyg
i Indiska oceanen,
och att han skulle få de sista muslimska riterna,
men han skulle begravas till havs
så att det inte skulle finnas en plats som kunde bli en helgedom.
Det jag aldrig glömmer är
att militären gjorde ett fotoalbum av resan
med bin Ladins kropp.
Det började med när han precis blivit skjuten.
Och sen tillbaka i Jalalabad,
sedan med ansiktet rengjort.
Det jag minns så starkt är inte bilden
av bin Ladins ansikte,
utan flottans fartyg.
Hans kropp ligger insvept i en svepning
som sänks ner i vattnet,
som bara glider ner i vattnet.
Jag blev väldigt påverkad av det.
Efter alla världshändelser,
är den här människan
någonstans i Indiska oceanen
insvept i en vit svepning.
USA vann efter 9/11.
Inga fler stora attacker mot hemlandet.
Vi fångade och dödade
hela al-Qaidas ledning som var ansvariga för 9/11.
Men jag är rädd att bin Ladin kan ha vunnit kriget.
Jag tror att bin Ladin försvagade USA.
De biljoner dollar vi spenderade på antiterrorism,
det långa kriget i Afghanistan,
kriget i Irak delade amerikanerna.
Följderna känns av än idag.
USA HAR DÖDAT BIN LADIN
VI TOG HONOM!
USAMA BIN LADIN, HJÄRNAN BAKOM 9/11, DÖDAD
Jag var mer än imponerad av alla
som hade varit med och tagit oss dit.
Men…
Jag vet inte.
Jag vill att nån som förtjänar att lida
ska lida på det sätt som de fruktar mest.
Jag ville att han skulle dö som en gammal man,
helt bortglömd.
Att han skulle leva och veta att ingen brydde sig
eller tänkte på honom eller visste vem han var.
Det är det värsta man kan göra mot honom, mot vilken terrorist som helst.
Jag tror inte att folk förstår
makten vi har att utplåna terrorism genom att inte påverkas av det,
att inte vara rädda, att inte fatta beslut på grund av den.
Det är det bästa sättet att neutralisera den och förstöra den.
Som ett "I helvete heller.
Ni förändrar inte vilka vi är eller vad vi gör."
Kaoset i världen rör om i grytan igen,
där det kommer att orsaka tragedi,
ilska och väcka känslor,
och då kommer nån annan
och utnyttjar det.
Det är inte slutet på historien,
men det är slutet på det här kapitlet,
bin Ladin-kapitlet.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth