UNELE IMAGINI SUNT RECREATE CU AJUTORUL DATELOR ȘI A MARTORILOR
DECEMBRIE 2009 8 ANI ȘI 3 LUNI DE LA ATENTATELE DIN 11.9
Ofițerii CIA de la Khost abia așteptau ocazia
de a discuta cu o sursă care poate duce la bin Laden.
Așa că nu l-au percheziționat și i s-a oferit acces necondiționat.
Acolo e întreaga echipă CIA.
Personal autorizat, forțe speciale, analiști, ofițeri de recrutare.
Toți îl așteptau afară, voiau să-l întâmpine.
Situația are potențial foarte mare.
Tensiunea e la cote maxime.
A coborât din mașină pe cealaltă parte.
Paznicii noștri i-au spus:
„Scoate mâinile la vedere!”
S-au îngrijorat fiindcă a refuzat.
Nu și-au dat seama că el însuși era bomba.
Stăteam pe jos, în camera de zi, când a sunat telefonul.
Mi s-a zis că a avut loc o explozie.
Nu înțelegeam la ce se referă. Televizorul nu era pornit.
Nu înțelegeam ce s-a întâmplat.
Afganistan, ora actuală. Avem informații despre atacul cu bombă.
A ucis șapte ofițeri CIA.
Atacatorului i s-a permis accesul în bază fără să fie percheziționat.
Asta e pentru voi.
Nu e un ceas. E un detonator.
O să vă trimitem în iad.
Americanii nu-l mai văzuseră niciodată,
dar i-au dat voie să intre într-o bază securizată CIA.
Apoi și-a detonat dispozitivul.
Steagul de la sediul CIA a fost arborat în bernă
în memoria celor șapte ofițeri.
Leon Panetta a spus că au murit departe de casă și aproape de inamic.
Prea aproape, se pare.
Colega mea, Jennifer Matthews, era comandanta bazei
la Khost, în Afganistan.
Eram colegi cu toții.
Am lucrat cu Jennifer la al-Qaida dinainte să știm că e al-Qaida.
Gina mi-a spus că Jennifer a fost ucisă.
A fost o veste dură.
La biserică s-au zis rugăciunile standard.
Cei din armată ne întrebam: „Despre noi, nimic? Dar despre Jennifer?”
A fost greu să auzim omagiile amicilor ei de-o viață, din copilărie,
și ale copiilor ei.
Fiindcă ei nu știau cu se ocupa.
Am mers la fiecare înmormântare a acelor ofițeri CIA.
Am observat de la volan, deși afară era un frig crâncen,
că o familie stătea pe veranda casei,
cu o pancartă pe care scria:
„Mulțumim că ne protejați.”
Țin minte…
că am vorbit cu familiile lor.
Părinții cu care am vorbit au zis:
„Nu lăsați baltă misiunea
care ne-a costat viața persoanei pe care o iubim.
Nu renunțați!”
Misiunea, evident, e găsirea lui Osama bin Laden.
Le transmit americanilor că vom continua să-i ucidem,
cu voia Domnului.
Dacă al-Qaida a crezut că atacul din Khost ne vulnerabilizează,
s-au înșelat amarnic.
A avut exact efectul opus.
Am devenit mai hotărâți.
După Khost, miza era și personală.
Foarte personală.
DECEMBRIE 2009
IANUARIE 2010 8 ANI ȘI 4 LUNI DE LA ATENTATELE DIN 11.9
Ne apropiam vertiginos de zece ani de la atentatele din 11 septembrie.
Se intensifică cererea și dorința de a-l prinde pe bin Laden.
Osama bin Laden încă e căutat, încă bântuie mințile a americanilor.
Rămâne valabilă recompensa de 25 de milioane de dolari.
Aparent, avem spioni și echipe de atac acolo, care îl caută.
Cum de încă e în libertate?
Am fost decepționați de multe ori de piste anapoda,
care ne iluzionau să credem că l-am găsit.
Armata s-a pregătit de multiple ori să îl captureze,
dar nu a fost să fie.
E liber. Intrați!
A fost…
A fost foarte frustrant.
Evident, ne întrebăm cât de competente sunt serviciile de informații.
CIA, în acel moment, era atacată de ambele partide.
Vă recunoașteți eșecul?
Nu l-ați prins, nu păreți să știți unde e.
Ei bine…
Cred…
că uciderea sau capturarea lui bin Laden ar fi foarte importantă
pentru siguranța națională.
Era imensă presiunea asupra CIA și a serviciilor de informații.
Se cerea intensificarea eforturilor de a-i prinde pe bin Laden și pe al-Qaida.
KEVIN SHAEFFER CIA - CONTRATERORISM - SELECTAREA ȚINTELOR
În ziua atentatelor din 11.9, lucram la Pentagon.
Sunt singurul supraviețuitor din unitatea mea.
Am avut arsuri grave.
Dar am reușit să mă recuperez și să lupt zilnic de atunci.
Cum te simți?
- Minunat! - Slavă cerului!
În 2009, m-a contactat un prieten și mi-a zis așa:
„Kevin, am vrea să ne ajuți și să faci parte din echipa bin Laden.
Avem o singură și unică misiune, aceea de a-l prinde pe bin Laden.”
Mi-am instruit echipa să mă informeze zilnic,
în legătură cu tot ce investighează,
ce indicii și ce probe găsesc.
„Unde ar fi putut pleca?” „Unde s-a dus?” „Mai e în viață?”
Asta se discuta nonstop.
Așadar, când apărea la televizor,
era despicat firul în patru.
Ne concentram pe fiecare detaliu al transmisiunilor sale.
Ascultam casetele lui ca să ne dăm seama
dacă putem distinge sunete care ne-ar putea indica unde se află.
Ciripitul unei păsări sau sunete specifice unei industrii.
Transmite mesaje ascunse?
Există ceva în fundal care ar putea trăda unde se află?
Am încercat și să mergem pe firul logistic al clipurilor.
El avea o metodă de a trimite casete de oriunde era.
Nu aveau încredere în dispozitive electronice, în telefoane.
Le trimiteam de la om în om, prin curieri.
Dacă puteam să găsim un curier,
poate reușeam să aflăm unde e bin Laden.
CIA a investigat fiecare pistă.
Pista cu curierul datează din 2002.
AFRICA DE NORD COORDONATE SECRETE
Știam de un curier de încredere de-ai lui bin Laden.
Am încercat din răsputeri să-i aflăm numele.
Am primit doar nume false.
Unii negau existența curierilor.
Alții spuneau că a existat un curier, dar că s-a retras.
A fost foarte dificil să descâlcim minciunile țesute în jurul curierului.
Apoi, la finalul anului 2002,
un ofițer al-Qaida aflat în custodia guvernului nord-african
a fost arestat și interogat în legătură cu ce știa și pe cine cunoștea.
În acel interogatoriu,
a menționat un individ care susținea că a lucrat cu bin Laden
înainte de atentatele din 11.9.
Acel individ a lucrat cu Khalid Shaikh Mohammed după 11.9.
Aparent, a fost curierul lor.
Ne-a spus că numele curierului este…
Abu Ahmed.
Evident, am fost interesați de acea informație.
L-am întrebat pe KSM,
care încă era închis într-un penitenciar CIA secret.
„Ce știi despre Abu Ahmed?”
KSM a fost supus tehnicilor de interogare potențată.
Ne spunea cam tot ce voiam să aflăm.
A zis așa: „Da, am auzit de Abu Ahmed, dar nu mai lucrează cu al-Qaida.”
Îi pusesem microfoane în celulă.
Ajuns acolo, i-a instruit pe ceilalți deținuți al-Qaida:
„Nu discutați despre curier.”
KSM făcea tot posibilul să-l protejeze pe curier.
Era conștient că Ahmed ne poate duce la bin Laden.
Am intensificat eforturile de a-l găsi pe Abu Ahmed.
Bin Laden și KSM au ales persoana perfectă.
Era versat în securitatea operațională.
De aceea era greu de găsit.
Până la urmă, am aflat că era kuweitian.
Am verificat toate pistele și habar nu aveam cum arată.
Era o enigmă.
A fost nevoie de un efort îndelungat pentru a ne da seama
ce rutină are, unde se deplasează și unde călătorește,
ce mijloace de comunicare folosește și cum le folosește.
Ne temeam că o să facem greșeli care o să-i dea de știre că îl căutăm.
Toate astea s-au întâmplat între 2002 și 2010.
Opt ani în care l-am căutat pe tot globul.
În vara anului 2010, am făcut o descoperire.
Îi urmăream telefonul și ajunsese în Peshawar, Pakistan.
Acolo am putut asculta convorbirea.
Vorbea cu o persoană pe care o cunoștea de mult timp.
Amicul lui l-a întrebat: „Ce mai faci?
Nu ai mai dat niciun semn, nu te-am mai văzut. Ce faci?”
El a răspuns așa:
„Sunt ocupat. Lucrez.”
Amicul lui nu renunța.
„Dar ce faci, mai precis? Cu ce te ocupi?”
A urmat un moment de liniște.
Apoi a zis:
„Fac ce făceam și înainte.”
Amicul lui a răspuns instant: „Atunci Allah fie cu tine!”
Era clar că ocupația lui dinainte avea legătură cu bin Laden.
Ne trebuiau ofițeri de informații pe teren.
BRYAN STERN OFIȚER DE INFORMAȚII PE TEREN
Oamenii cred că serviciile de informații se rezumă la citit rapoarte.
Eu mă refer la agenții de pe stradă.
Am fost comandant în Kabul, dar supervizam și alte locuri din regiune.
Aveam nevoie de analiști care să confirme informațiile.
„Ce credem că știm?
Ce știm că nu știm? Ce vedem?”
Urmăream curierul în timp ce urca într-un SUV alb.
Sunt multe SUV-uri albe în Pakistan.
Ofițerii CIA l-au urmărit din Peshwar
până în orașul Abbottabad.
La un moment dat, vehiculul a parcat în fața unei case mari.
Mai multe indicii ne confirmau că se întâmplă ceva important acolo.
Era foarte diferit de ce văzusem până atunci.
Am văzut un complex mult mai mare decât orice alt complex din zonă.
Am aflat că Abu Ahmed, curierul, cumpărase casa în 2005,
într-o zonă de lux a orașului, fără să aibă mijloace financiare oficiale.
Avea ziduri între 3,5 și 5,5 metri, dotate cu sârmă ghimpată.
Balconul era prevăzut…
cu paravan.
Abbottabad e un oraș turistic fiindcă are priveliști montane.
De ce ți-ai face ziduri de 5,5 metri la etajul 3?
Măsurile de siguranță sunt ciudate.
Așadar, începi să tragi concluzii.
Cineva nu vrea să fie văzut.
Situația era suspectă.
Toată echipa era în alertă.
Era destul de clar
că cineva important se afla acolo.
11 IANUARIE 2010
21 SEPTEMBRIE 2010 9 ANI DE LA ATENTELE DIN 11.9
L-am contactat numaidecât pe președintele SUA
și i-am spus ce am descoperit.
Întâi l-am informat pe Mike Vickers de la Departamentul de Apărare
și pe John Brennan de la Contraterorism, Casa Albă.
Michael Morell m-a anunțat că e vorba
de informații confidențiale care îi vor fi prezentate lui Obama.
Încă din prima ședință cu președintele,
Leon Panetta a spus:
„L-am localizat pe curierul lui bin Laden,
l-am urmărit și am ajuns la un complex rezidențial.”
Am zis așa: „Dle președinte, suspectăm
că bin Laden s-ar putea afla aici.
Președintele a tratat cu optimism precaut ipoteza
prin care susțineam că această descoperire ar putea fi validă.
La finalul informării, președintele ne-a dat două ordine.
Obama nu era genul care să dea ordine.
Primul a sunat așa: „Leon, Michael.
Aflați ce se întâmplă în acel complex!”
Al doilea a sunat așa: „Nu spuneți nimănui!
Aici e cercul încrederii.
Niciun alt membru al guvernului nu va fi informat.”
Am pus complexul sub supraveghere nonstop
și am analizat tot ce se petrecea acolo.
Era greu să obținem informații.
Nu aveau linie telefonică și internet.
Abu Ahmed nu punea baterii în celulare până când nu se îndepărta de Abbottabad.
Era as în securitatea operațională.
Panetta a venit cu idei noi pentru colectarea informațiilor.
De exemplu, camere în copaci.
Unii au sugerat să căutăm indicii în gunoiul lor.
Dar nu au permis colectarea gunoiului.
Dădeau foc tuturor deșeurilor.
Am instruit un doctor să meargă la complex
pentru vaccinarea antipolio și prelevarea unor mostre de sânge.
Speram că așa vom reuși să confirmăm că e familia lui bin Laden.
Curierii nu l-au lăsat să intre.
Pe măsură ce trecea timpul, am văzut femei și copii
care intrau și ieșeau din complex.
Am început să-i urmărim și să-i monitorizăm.
Am descoperit că în complex locuiau două familii.
Familia lui Ahmed și familia fratelui său.
Apoi am analizat cu atenție fotografiile din satelit.
Am aflat că locuia și o a treia familie acolo.
Ei nu părăseau complexul.
Copiii nu mergeau la școală,
spre deosebire de ceilalți copii din această regiune.
Am confirmat, prin analizarea rufelor puse la uscat…
câți membri aveau familiile care locuiau acolo.
Am estimat cu suficientă precizie câți copii și câți adulți sunt
pentru a crea o ipoteză despre identitatea lor.
La un moment dat, am văzut un individ mai în vârstă.
Acesta ieșea din casă
și se plimba în cerc, ca un prizonier în curtea penitenciarului.
În fiecare zi, venea afară și se plimba în grădină.
În fiecare zi. L-am poreclit „Umblătorul.”
Ne folosim de tehnici de măsurare
în cazul unei persoane care face umbră în lumina soarelui.
Măsurăm mărimea acelei umbre.
Apoi calculăm înălțimea precisă a persoanei care face umbra.
Avea aproape aceeași înălțime ca Osama bin Laden.
Efectiv mi s-a făcut pielea de găină.
„Dumnezeule! L-am găsit!”
Am verificat multe piste.
Dar potențialul lor nu se compara cu ce aveam acum.
Țin minte că am zis: „Doamne, ar putea fi bin Laden!
Obțineți o imagine vizuală cu fața lui cu orice preț!”
Mi-au spus așa: „E dificil, dle director.
E înconjurat de ziduri între 3,6 m și 5,5 m.
Nu avem vizibilitate.”
Iar eu le-am zis așa: „Am văzut filme în care CIA putea să facă așa ceva.”
Am râs. Cu toții am râs. Dar nu au putut să obțină o imagine clară.
Directorul Panetta a pus multă presiune pe Centrul de Contraterorism.
12 FEBRUARIE 2011 9 ANI ȘI 5 LUNI DE LA ATENTATE
Într-o zi, mi s-a cerut să mă prezint la unitatea bin Laden
și să le dau detalii despre interviul cu Osama bin Laden.
Am acceptat, deși consideram că povestea e răsuflată.
Interviul cu bin Laden a avut loc în 1998.
A fost singurul interviu făcut de mine care a devenit tot mai notoriu.
Acum urma să discut cu CIA despre imaginile video de atunci.
Vor fi interesați de paza lui bin Laden,
de mijloacele de deplasare, de comunicațiile radio.
În timp ce le explicam totul cu cât mai multe detalii, au zis:
„Aveți filmări cu el plimbându-se?”
De ce ar vrea filmări cu el plimbându-se?
Deși atunci nu știam,
ei voiau să vadă dacă mersul, șchiopătatul subtil
și postura Umblătorului
coincid cu mersul lui bin Laden
din filmările în grosplan pe care le aveam cu el,
adică de la întâlnirea din 1998.
Voiau să le compare.
Eu habar nu aveam.
Deși filmările lui Miller ne-au arătat anumite similarități,
nu constituiau probe solide care să confirme că e acolo.
Desigur, eu credeam că ar putea fi el.
Toți se gândeau la asta.
Aveam nevoie de probe care să convingă un superior
că există temei pentru o intervenție.
Primeam raport săptămânal.
Uneori mi se spunea că nu au nicio informație nouă.
Le-am zis așa:
„Nu e suficient.”
Ca mecanism de protecție contra stresului profesional,
te detașezi emoțional.
A fost greu din multe puncte de vedere.
Voiam să păstrez ca amintiri filmările cu fiul meu.
Urma să termine liceul.
Și nu mai îmi aminteam evenimentele din acele filmări.
Nu îmi aminteam acele evenimente din viața fiului meu.
Și…
Țin minte că am mers furioasă la birou.
Trebuia să învăț să fac față, fiindcă am ales să continui.
Aveam impresia că nu facem destul, deși lucram și în weekend.
Ne era dor de familii.
Apoi a murit mama mea.
Eram în toiul căutării lui bin Laden. Și…
îi spusesem înainte să moară
că lucrez la ceva foarte important și că sper…
că o să vadă rezultatul.
După ce a fost răpusă de cancer, ce m-a ajutat cât am fost în doliu
a fost faptul că aveam o responsabilitate și că știam că facem progrese.
Eram fixată pe găsirea de probe care să arate că bin Laden e în complex.
Într-o asemenea situație, era foarte puțin probabil
să putem confirma cu certitudine că el e acolo.
Ne temeam și că ar putea afla că l-am găsit.
Putea pleca de acolo în orice moment.
Riscam prea mult dacă eram insistenți.
12 FEBRUARIE 2011
12 MARTIE 2011 9 ANI ȘI 6 LUNI DE LA ATENTATE
Se apropia momentul luării unei decizii cu privire la intervenția în complex.
Președintele voia să știe dacă avem șanse
să adunăm mai multe informații
pentru a confirma prezența lui bin Laden.
Nu aveam certitudinea că bin Laden se afla acolo.
Probele erau circumstanțiale.
Nu aveam probe directe care să indice că e acolo.
Am zis așa:„Dle președinte, vă spun cum e.
Putem compara cu ipoteza în care Saddam avea arme de distrugere în masă.
NICIUN PERICOL ATOMIC EȘEC AL SERVICIILOR DE INFORMAȚII
Avea mai mult temei decât ipoteza că Osama e la Abbottabad.
Era liniște de mormânt în sală.
Siguranța națională era în joc.
Consilierii politici i-au spus că imaginea sa va fi afectată
dacă se dovedește că operațiunea va fi fost un eșec.
Din punctul meu de vedere, era un risc politic major.
Operațiunea se putea solda cu moartea soldaților noștri.
Cazul lui Carter.
Când a avut loc Revoluția Islamică în Iran, ambasada a fost deturnată
și au fost luați ostatici.
Președintele Carter a trimis elicoptere acolo.
Au luat ostaticii, s-au prăbușit și au murit o mulțime de oameni.
Apoi atât el, cât și SUA au fost văzute ca verigi slabe.
Comparația cu Carter sugera că operațiunea e fușerită.
Carter nu a mai câștigat încă un mandat.
L-am auzit pe Obama spunând: „Nu mă interesează politica.
De prea mult timp bin Laden scapă printre degetele justiției americane.”
Președintele a spus:
„Aș vrea să faceți pregătirile pentru intervenția în complex.
A zis așa: „Încă nu am luat decizia,
dar, în caz că o facem, prefer să nu o amânăm prea mult.
Faceți planul!”
M-a sunat vicepreședintele consiliului de apărare.
A zis așa: „CIA crede că l-a găsit pe Osama bin Laden.”
I s-au aprins ochii. E militar SEAL.
E ca un vis devenit realitate.
Eu mă ocup de recuperarea ostaticilor și de raidurile asupra teroriștilor.
Dar asta cu siguranță avea să fie cea mai mare misiune a mea.
Cu un an înainte am fost diagnosticat cu cancer.
Leucemie limfatică cronică.
Cancerul încă nu îmi afecta abilitățile de comandant.
Deși era un motiv nefericit, era justificat.
Acum aveam pretextul de a merge în SUA.
M-am întâlnit cu directorul CIA în D.C. Leon Panetta.
M-a informat despre complex.
Am zis așa: „Tot ce trebuie să faci e să pui la cale o operațiune
prin care să intervenim în complex.”
14 MARTIE 2011
10 APRILIE 3 SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE RAID
CENTRU DE INSTRUCTAJ COORDONATE SECRETE
O să alegem cei mai potriviți oameni care să reprezinte America.
O să aducem trupele SEAL.
Echipa 6 SEAL e elita Marinei SUA.
Am avut Echipa 1, apoi Echipa 2.
În 1980, comandantul Richard Marcinko a format Echipa 6.
A numit-o așa fiindcă știa că rușii o să fie derutați.
„Au Echipa 1, Echipa 2 și Echipa 6. Unde naiba sunt 3, 4 și 5?”
Contraspionaj de calitate, nu? Ne-am pus mintea la contribuție, e clar!
Ne-am întors din Afganistan.
Eram în Miami, Florida. Făceam scufundări, eram în concediu.
Ne distram pe plajă.
Într-o seară, am primit un apel.
Ne chemau la Virginia Beach fără să știm de ce.
Nu eram încântați, căci rareori plecăm de urgență în misiuni.
Ne spun o grămadă de aberații care nu ne privesc. E nașpa!
Aveam chef nebun de Miami, după Jalalabad.
Când i-am chemat erau în concediu
și era clar după limbajul corpului că nu erau încântați.
Au crezut că e un exercițiu.
Baza era banală.
Arăta ca o școală mică, cu un etaj.
Paza era înarmată. Am intrat.
Era ca o sală de clasă, aveau inclusiv table.
În sala de informare, agentul CIA le-a cerut
să semneze acorduri de confidențialitate.
Nu era ceva neobișnuit, au fost instruiți despre asta.
Am auzit-o pe agenta CIA când a spus „Abbottabad”, oraș total necunoscut mie.
Mă trec fiorii acum.
E un oraș necunoscut într-o țară complet diferită.
Comandantul Echipei 6 a început să vorbească cu lejeritate:
„Mergem după Osama bin Laden.”
Ținta e Osama bin Laden.
Cel mai căutat terorist.
Era cea mai importantă misiune din istoria modernă.
Ce onoare! Urma să fiu părtaș.
Ne-au spus că suntem presați de timp.
Avem câteva săptămâni până la iluminare de 0%.
Când e lună nouă, avem două zile pentru atac.
„Domnilor, nu e un exercițiu.
Avem o misiune, așa că începem pregătirile!”
Trebuia să îi pregătim pentru ce urmau să facă.
Le ofeream uneltele de care aveau nevoie.
În acest caz, am schimbat puțin placa.
Ne-am dat seama că putem reconstrui fidel complexul,
ca să poată exersa.
CIA a construit o copie.
Exteriorul era similar complexului lui bin Laden.
Acum, trupa SEAL putea să exerseze partea tactică asupra obiectivului.
S-au alăturat și piloții de elicopter.
Soldații coborau pe acoperișul clădirii cu trei etaje
și în curtea din complex.
Am repetat intrarea până ne-au durut încheieturile.
Riscam să facem tendinită. Deja dovedisem cât de rapizi suntem.
Ne puteam opri.
Știam ce formă are și unde sunt clădirile.
Dar nu știam cum e înăuntru.
Era o singură încăpere sau era un coridor
cu camere pe stânga și pe dreapta?
Structura era modulară.
- Am intrat. - Liber!
Se schimba mereu formatul.
Aici!
Erau excelenți, demontau complexul zilnic,
ca să nu fie reperat de sateliți inamici care survolau noaptea.
17 APRILIE 2011 2 SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE
Au repetat aceste antrenamente peste o sută de ori.
Plănuiești întruna, apoi exersezi întruna
și analizezi fiecare variabilă.
Inclusiv lucrurile simple,
cum ar fi locurile din elicopter,
pe ce stai, ce scaun folosești, unde stă câinele.
Am simulat plecarea unei mașini sau ratarea coborârii.
Dacă unul dintre ei e împușcat? Dacă explodează camera asta?
Dacă rămânem numai 12 din 24?
Au distrus chestii care au trebuit refăcute.
Dați-vă în spate!
Apoi ne întorceam și reconstruiam.
Ce a mers? Ce nu a mers?
Exersam și plănuiam 12 ore pe zi, poate mai mult.
Ne duceam la barăci unde eram cazați
și discutam în jurul machetei.
Oare au încropit ceva aberant?
Un tobogan care iese din acoperiș și dă în alee?
Se poate evada prin canalizare?
Unul dintre șefi a întrebat care e cel mai nasol scenariu.
Tinerelul echipei a zis: „Cade elicopterul în curte.”
La care noi: „De ce cobești în halul ăsta?”
17 APRILIE 2011
24 APRILIE 2011 O SĂPTĂMÂNĂ ÎNAINTE DE RAID
Am pus baza operațiunii în Jalalabad, partea afgană a graniței.
Pe acea rază de 350 de km există o mulțime de probleme.
Riscurile erau mari. Zburam în spațiul aerian pakistanez.
Complexul era aproape de granița vestică a Pakistanului,
de academia militară și de alte structuri militare importante.
În Abbottabad erau instruiți ofițerii militari.
Trebuie să fim atenți. Nu putem părea amenințători.
Cine știe ce vor face?
Obama a spus clar că nu vom informa pakistanezii.
Serviciile lor de informații mereu au lucrat cu ambele tabere.
Aveau relații cu multe grupări teroriste, inclusiv cu al-Qaida.
Riscam un război cu Pakistanul.
Cu o armată în toată regula, servicii de informații,
vehicule blindate și arme nucleare.
Putem traversa 260 km fără să fim detectați?
Am analizat pozițiile radarelor,
raza pe care acționau și am încercat să le evităm.
Traversarea spațiului aerian presupune multe variabile.
Puteau trage în noi și la sosire, și la plecare.
Lăsând gluma la o parte, am zis:
„E serioasă treaba. E o misiune cu sens unic.
Nu ne întoarcem acasă. E ultima noastră misiune.”
Apoi am mers într-un hangar și am văzut elicopterele.
Aveam două tipuri secrete de elicoptere care erau greu de detectat de radare.
Am început să facem mișto:
„Șansele de supraviețuire au crescut.
Nu știam că ne-am aliat cu Transformații.”
Va fi prima misiune cu aceste elicoptere noi.
Nu știu cât le-au testat, dar aveau tehnologie bună.
Operațiunile sunt înfricoșătoare. De-aia avem mitraliere.
E foarte riscant, extrem de periculos și trebuie să reușim.
24 APRILIE 2011
26 APRILIE 2011 5 ZILE ÎNAINTE DE RAID
Lui McRaven i-a venit ideea
de a ne trimite în Jalalabad, Afganistan, în caz că se dă unda verde.
O să fim pregătiți.
E greu să-ți iei rămas-bun de la copii. Din păcate, în echipa 6, era o rutină.
Era un obicei pentru copiii mei.
De când erau mici până când am părăsit Marina,
mi-am luat rămas-bun fără ocolișuri.
La un moment dat, le dai ultimul pupic,
îți întorci spatele și pleci.
Știau că s-ar putea să nu te mai întorci?
Da, erau destul de isteți.
Plus că aveau prieteni ai căror tați nu s-au mai întors.
26 APRILIE 2011
28 APRILIE 2011 3 ZILE ÎNAINTE DE RAID
În acest punct, Consiliul de Apărare trebuia informat.
Îl cunosc bine pe Obama.
Asta era una dintre îndatoririle mele, să-l cunosc pe Obama.
Din limbajul corpului,
era clar că o își asume un risc de data aceasta.
Era extrem de implicat în această chestiune.
Președintele a cerut argumente despre inițierea sau anularea misiunii.
Multe păreri împărțite.
Mulți au cerut lămuriri.
Secretara de Stat Clinton l-a susținut.
L-am susținut și eu, și Jim Clapper de la Serviciul Intern de Informații.
Când mi-a venit rândul, am zis: „Da, ai zis că o să o faci.”
Dar erau multe argumente contra.
Vicepreședintele a votat contra, nu considera că avem suficiente probe.
Era îngrijorat de consecințele asupra relațiilor cu Pakistanul.
Bob Gates, secretarul Apărării,
își făcea griji pentru siguranța trupelor.
Bob Gates a fost în guvern când a avut loc Desert One.
Se opunea raidului fiindcă riscam prăbușirea elicopterelor ca în Desert One.
Gates a expus ipoteza și mi-am zis: „Nu o spune cu voce tare!
Dacă se adeverește și se publică stenograma ședinței?”
Noi doar discutam ipotetic.
S-ar fi aflat că cineva și-a pus problema
și, vezi Doamne, Obama a ignorat-o.
Președintele i-a ascultat.
Apoi a zis: „Dați-mi voie să deliberez.”
Obama a spus că va lua o decizie finală.
Voia să se gândească peste noapte.
28 APRILIE 2011
29 APRILIE 2011 2 ZILE ÎNAINTE DE RAID
Îmi amintesc perfect a doua zi.
Eram la sediu.
M-a sunat Tom Donilon, consilierul pe securitate internă.
Mi-a zis că președintele a dat unda verde.
E un risc uriaș.
Mizăm pe faptul că bin Laden e acolo
și că o să încheiem victorioși misiunea.
Dar e cea mai bună oportunitate pe care o avem.
Da. Să-i dăm bătaie!
29 APRILIE 2011
30 APRILIE 2011 O ZI ÎNAINTE DE RAID
Mai erau 24 de ore până la raid.
În Washington avea loc un eveniment important.
Dineul Corespondenților Casei Albe.
Am decis că vom participa și noi,
ca să nu trezim suspiciuni.
Participarea la acel dineu, în acea seară,
a fost o experiență foarte ciudată.
Președintele Statelor Unite.
Oamenii implicați în misiune, de la președinte în jos,
înțelegeau importanța confidențialității.
Dineul Corespondenților a fost, în unele privințe, o acoperire bună
fiindcă evoca normalitatea.
E o bucurie să mă aflu la Dineul Corespondenților Casei Albe.
Ce săptămână!
A fost dificil.
Îl respect enorm pentru abilitatea sa
de a juca rolul președintelui Statelor Unite.
Mă bucur să mă aflu din nou printre invitați de seamă,
angajați esențiali ai guvernului…
și angajați neesențiali, vă știți voi care sunteți.
Apoi un comedian a făcut glume despre chestiunea bin Laden.
Cică bin Laden se ascunde în Hindu Kush,
dar știați că zilnic ține o emisiune de la 16:00 la 17:00 pe C-SPAN?
Toți au râs.
În adâncul nostru, probabil toți ne-am zis:
„Dacă ai ști…
ce știu eu.
Și ce o să se întâmple mâine.”
Cea mai secretă operațiune…
din ultimii 20 de ani.
Mersi și noapte bună!
30 APRILIE 2011
1 MAI 2011 ZIUA RAIDULUI
A doua zi era duminică, așa că am mers la slujbă.
Cu ocazia asta, m-am rugat intens cu gândul la ce urma să se întâmple.
M-am rugat să iasă bine.
De la biserică, am mers direct la CIA.
SEDIUL CIA LANGLEY, VIRGINIA
Ziua raidului. A sosit timpul.
La Centrul de Contraterorism, multe pregătiri s-au făcut în secret.
Eram stresați.
Rolul meu era să intermediez comunicațiile.
Tina era în separeul de lângă mine.
Nu dormisem deloc. Presiunea era la cote maxime.
A fost prima oară când am simțit o urmă de îndoială.
Am dezvoltat această pistă, iar acum urma să trimitem soldați
într-o situație primejdioasă.
Ne simțeam responsabili.
Totul a devenit palpabil.
Fie urma să avem parte de o victorie incredibilă,
fie de un eșec oribil.
Soldații erau familiști.
Datoria mea era să le asigur succesul.
Asta era singura mea grijă.
Am întocmit testamentele, am împuternicit avocații.
Ne asiguram că familiile sunt acoperite.
Misiunea părea fără cale întoarcere,
deci le-am scris scrisori de mână tuturor.
Când le-am scris copiilor mei, mă umplea regretul.
Ar fi urmat să le ratez viața. Am udat foaia cu lacrimi.
Am ajuns devreme la Casa Albă.
În weekenduri, se fac tururi ghidate.
Le-am anulat pe toate fiindcă am fi trezit suspiciuni
dacă oamenii veniți în vizită
ar fi văzut mulți oficiali de rang înalt într-o duminică.
Mulți dintre noi ne-am adunat în sala de criză.
Ești anxios. Ești îngrijorat. Ai emoții.
Parcă eram într-un centru de comandă.
Obama era în vârful mesei.
Lângă el, erau oamenii din cabinetul său, Bob Gates, Hillary Clinton.
Leon Panetta apărea pe un monitor.
El era la CIA, în sala lor de criză, cu alți oameni.
Pe celălalt monitor era amiralul McRaven, în Jalalabad.
Suspansul putea fi tăiat cu cuțitul.
Comandantul suprem a dat ordinul.
El avea cel mai mult de pierdut.
Privirea de pe fața lui e intensă.
Se vedea că și el are emoții.
Aveam o linie de comunicare cu McRaven, în Jalalabad.
Acolo se afla el.
Nu dormisem mult înainte.
Se anunța a fi un moment istoric. Nu am vrut să aibă loc greșeli.
Le-am zis băieților așa: „Să ne facem treaba!”
Am stabilit că bin Laden va avea numele de cod „Geronimo”.
Eram tensionați fiindcă ne temeam de un eșec.
Dacă bin Laden nu e acolo?
Țin minte când am aflat că elicopterele au fost lansate.
„Începem!”
N-am mai zburat cu așa ceva. Cum mă relaxez?
Mă gândesc la ceva simplu. O să număr.
Unu, doi, trei, patru.
Număram.
Când am ajuns la 557, mi-am zis: „Libertatea a fost atacată azi,
de un laș fără chip, dar vom apăra libertatea.”
Asta a zis Bush în 11 septembrie. Mi-am amintit.
Am lăsat număratul baltă și am repetat.
„Libertatea a fost atacată de un laș fără chip, dar o vom apăra.”
Apoi mi-am dat seama că misiunea mea e să apăr libertatea.
Cu echipa asta, o să-l omorâm.
Au părăsit Jalalabadul.
Vor zbura în spațiul aerian afgan o bucată de timp.
Deci putem răsufla liniștiți.
Apoi vor trece granița în Pakistan.
Nivelul de îngrijorare crește.
Când vor fi detectați de armata pakistaneză?
Pakistanezii au mai tras în noi și în alte dăți.
Dacă ne detectau elicopterele,
eram convins că o să ne atace dacă se simt amenințați.
Tensiune maximă. Ascultam cu atenție, ca să aflăm dacă au fost detectați.
Acum urmează să aflăm dacă e bună tehnologia.
În timpul zborului de peste o oră în spațiul aerian pakistanez,
la Washington se instalează liniștea.
Nu avem ce face.
Obama a luat o pauză și a mers la etaj.
A zis să-l anunțăm când e nevoie să se întoarcă.
Merge să joace cărți.
Joacă Spades compulsiv când e stresat sau când are nevoie de o distragere.
În timp ce stăteam și așteptam, am început să vorbim despre 11.9.
Cu o cafea în mână, am povestit ce făceam în clipa aia.
A fost o nevoie firească de a depăna acea zi.
Ne-am dat seama că toți eram acolo din cauza lui bin Laden.
Apoi s-a întors Obama.
Vizavi, într-o sală mică de conferințe,
un general monitoriza operațiunea.
Obama a intrat acolo.
Apoi toți i-am călcat pe urme și am umplut sala de conferințe.
McRaven a început să nareze.
El e vocea lui Dumnezeu în această operațiune.
La două minte de țintă, emoțiile se intensifică.
Erau într-un punct vulnerabil.
Punctul vestic al Pakistanului era în apropiere.
Erau la câțiva kilometri de un batalion principal.
Deci sute de soldați ar fi putut ataca forțele SEAL.
Am fi fost înconjurați de pakistanezi.
Președintele ne-a spus să luptăm în caz că ajungem în acea situație.
Nu voiam să avem de-a face cu o posibilă luare de ostatici
de către forțele pakistaneze.
Însoțitorul de zbor ne deschide ușa.
Eram la două minute de casa lui bin Laden.
Gata cu antrenamentele. Aici este curent electric.
Suntem într-o stațiune din Pakistan.
Elicopterul planează, băieții coboară, apoi atacăm.
Era planul perfect. Apoi s-a dezlănțuit haosul.
Elicopterele se poziționau deasupra complexului.
Unul dintre elicoptere tremura oarecum.
A căzut brusc.
S-a prăbușit.
În asemenea momente…
îți vine să vomiți de groază.
Eram lângă Obama.
În privirea lui se citea șoc profund și îngrijorare.
Era scenariul Desert One.
Mi-am zis:„Dumnezeule!
E posibil să fi pierdut oameni din cauza acestei piste.”
Toți stăteam ca pe ace și așteptam să vedem
dacă vor apărea reacții.
Locuitorii cartierului reacționează. Se aprind luminile.
Rețelele de socializare compromiteau operațiunea.
Știau că e vorba de un elicopter.
ELICOPTER MILITAR, PRĂBUȘIT
Nu știau că e american.
Au presupus că e pakistanez.
SE SPUNE CĂ A FOST DOBORÂT
PĂREA INTENȚIONAT
ELICOPTER PRĂBUȘIT
E un eșec al contraspionajului.
E și un avertisment pentru serviciile pakistaneze.
Era clar că misiunea e în pericol.
L-am întrebat pe McRaven ce naiba se petrece.
Știam că băieții sunt bine, apucaseră să coboare.
Când a ajuns elicopterul,
fluxul de aer de la elicopter s-a lovit de zidul de 5,5 m.
S-a creat un vortex și a pierdut forța de ridicare.
S-a legănat și apoi a căzut brusc peste cotețe.
Bill, total calm: „Am chemat alt elicopter.
O să trecem de ziduri și o să continuăm misiunea.”
La care eu: „Domnul să te binecuvânteze! Să-i dăm bătaie!”
Băieții s-au îndepărtat de epavă.
Al doilea elicopter și-a făcut apariția.
Nu știam de primul elicopter.
Echipa mea lăsa niște băieți, apoi mergea pe acoperiș.
Îi lăsam jos, ca la antrenament. Apoi urcam, apoi iar coboram.
Al doilea pilot nu știa ce s-a întâmplat.
Era precaut, nu știa dacă s-a tras în ei.
A aterizat în afara complexului.
Pilotul ne spune să coborâm.
Conform planului A, băieții nu sunt în poziții.
Trebuia să fiu pe acoperiș. Dar am decis că pot acționa și de jos.
Vestea bună era că aveam și planul B, și C, și D.
Încearcă să intre în complex.
Zidul exterior părea să fie prevăzut cu o ușă.
Am văzut că au pus explozibil pe ușă.
Am văzut explozia.
Dar ei stăteau pe loc.
Se pare că era o ușă falsă în acest zid de beton de 1,2 metri.
A verificat și a zis: „Infiltrare eșuată. E nasol.”
La care eu: „Nu, e bine. E o ușă falsă.
Nu e ceva obișnuit. Bin Laden e aici.”
Știam că în dreapta e un carport.
Există intrare, am văzut mașini trecând. Îl aruncăm în aer.
Am anunțat: „Infiltrare eșuată, nord-est. Aruncăm caportul în aer.”
Cineva a zis: „Nu, îl deschidem noi.”
Ușa s-a deschis.
M-au întâmpinat o mănușă și un deget mare familiare.
Am intrat.
Apoi, după câteva minute,
toți erau în interiorul complexului.
E întuneric. Băieții au vedere nocturnă.
Sunt plini de adrenalină.
Se vedea unde bat țintele laser de pe armele. Erau în mișcare.
Îi vedeam pe băieți cum cercetează complexul.
Apoi au intrat în clădirea cu trei etaje.
Atât am putut să văd.
Tensiunea dă în clocot.
Numai Dumnezeu știe ce urmează.
Tot ce ai plănuit până acum
cu speranța că vei reuși să-l prinzi pe bin Laden
e pus în joc în următoarele 20 de minute.
Acum vei afla dacă planurile tale au succes sau dacă sunt un eșec.
Au fost 20 de minute de liniște.
Probabil cele mai lungi din viața mea.
În acele 20 de minute, trupele de la sol…
au dat de Abu Ahmed.
Au tras în el și l-au ucis.
Am intrat în casă, eram la etajul unu.
Unul dintre băieți a tras în curier și în soția lui.
Ea a sărit în fața lui.
Femeile se transformă în scuturi umane.
Un alt indicator. Bin Laden e acolo.
Am urcat pe scări. Ușile erau închise.
Unul dintre băieți a aruncat ușa în aer.
Eu și încă șase urcăm scările în formație de tren.
Tipul din față l-a văzut pe fiul lui bin Laden, Khalid.
Khalid s-a ascuns după o balustradă.
L-am auzit pe tipul din față cum încearcă să-l deruteze.
Hai aici!
A zis „hai aici” în două limbi.
Khalid, derutat, a ieșit la vedere.
L-a împușcat și l-a ucis.
Suntem la doi și vrem să urcăm la trei.
Acolo va fi bin Laden.
Înainte să plecăm, etajul doi trebuie securizat.
Băieții pleacă pe rând.
Mă depășesc pe rând, rămân ultimul, deci sunt adjunctul.
Liderul ne spune ce e sus, eu îi spun când avem destui soldați.
Vreau patru băieți. Mă uit în jur.
Am fost 23 inițial, am mers în case și la etaje diferite.
Resurse finite. Mai aveam doi.
Deasupra scărilor este o perdea.
Se vede mișcare, iar primul soldat vede oameni.
A zis: „Pot fi sinucigași cu bombă. Ne mișcăm rapid și îi doborâm.”
Ne așteaptă sinucigașii. Nu mai voiam să zăbovesc.
O încheiem acum. Dau semnalul și urcăm.
Am ajuns la capătul scărilor.
Liderul a dat perdeaua la o parte. Erau oameni acolo.
A sărit pe ei, cu riscul de a exploda.
A mers în direcția asta. Eu, în asta.
În fața mea, la jumătate de metru, e Osama bin Laden.
Am simțit că îngheață timpul.
E mai înalt și mai slab decât credeam.
Barba lui era grizonată, căruntă, dar i-am recunoscut nasul.
El e.
Nu se predă.
E o amenințare față de întreaga echipă.
Trebuie să moară.
Timpul trecea, tensiunea creștea.
Așteptam să primim orice fel de vești.
În sală trona o tăcere calmă.
Așteptam.
În unele privințe, îmi amintea de sala de așteptare de la spital,
când urmează să nască cineva.
Atmosferă de anticipare, de îngrijorare.
Au fost 19 minute lungi.
M-a sunat comandantul forțelor de la sol.
Comandantul de la sol a anunțat:
„Pentru Dumnezeu, pentru țară, Geronimo! L-am găsit.”
Știm că asta înseamnă
că Osama bin Laden a fost ucis de forțele americane.
Am rămas mască! Nimeni nu a zis nimic.
Nu a aplaudat nimeni.
Tăcerea persista în toată sala.
Obama a rupt tăcerea, stând neclintit în scaun.
A zis simplu: „L-am prins.”
Când am auzit asta, m-au năpădit lacrimile.
M-am uitat la colegul de lângă mine. Ambii fără cuvinte.
A fost ireal să aud acele vorbe.
Eu am simțit-o ca pe o încheiere. Dreptate amânată, dar nu negată.
L-am prins.
Mi-am zis: „Dumnezeule, în sfârșit s-a încheiat!”
Sper că știe și mama, oriunde s-ar afla.
Atmosfera era de ușurare sufletească.
L-am vânat pe bin Laden timp de un deceniu.
Nu voi uita ziua asta niciodată.
A fost emoționant, dar a durat câteva secunde.
Momentul era intens,
dar soldații trebuiau să ajungă la elicoptere și teferi acasă.
Obama încă era stresat. S-a ridicat și a zis:
„Mă anunțați când au ieșit din Pakistan.”
Nu era gata. Trebuiau să iasă din Pakistan și să ajungă înapoi în Afganistan.
Doar apoi putem răsufla liniștiți.
Am văzut corpul lui bin Laden pe jos.
Unul dintre băieți m-a întrebat cum mă simt.
L-am întrebat ce urmează să facem.
Mi-a zis: „Căutăm calculatoarele.” La care eu: „Da! Mi-am revenit. Isuse!”
Comandantul de la sol anunță că au găsit informații valoroase la etajul doi.
Intrasem în birouri ticsite cu hard-diskuri și compact-discuri.
Le-am zis: „Luați cât puteți, apoi trebuie să plecăm.”
În afara complexului, în acele momente…
se adunaseră oameni din cauza perturbării liniștii.
Ofițerul de informații era lingvist.
El era la periferia complexului.
Încerca să-i țină la distanță.
Lunetistul de afară a zis:
„Sunt pregătit să trag, deci să stea cuminți!”
Le-am zis băieților:
„Nu e cazul să omorâți pe cineva dacă nu reprezintă o amenințare reală.”
Eram copleșit de anxietate. Le-am cerut să ne grăbim.
Dar nu ne-am dezlipit ochii de radarele pakistaneze.
Găseam obiecte importante, dar eram deja de 45 de minute la sol.
Dar prelungirile înseamnă că salvăm vieți.
Salvăm un oraș american sau englez datorită acestor obiecte
sau poate deturnăm un plan, deci trebuie să o facem.
Timpul petrecut la sol a depășit așteptările tuturor.
Deja se formase o gloată afară.
Le-a zis: „Nu aveți ce face aici. E un exercițiu militar pakistanez.
Mergeți acasă.”
Luăm cu noi corpul lui bin Laden.
Au ieșit cu corpul lui bin Laden.
Au urcat în elicoptere.
Apoi au plecat.
Au aruncat în aer elicopterul prăbușit, Avea informații delicate.
Desfășurarea acestor acțiuni era ca un film.
Plecăm. Pilotul zboară la viteză maximă.
Pakistanezii sigur ne-au detectat.
Radarul s-a activat. Se deschid silozuri de rachete.
Au lansat câteva avioane F-15.
Voiau să intercepteze elicopterele.
Un F-16 poate doborî lejer un elicopter AH-47.
Mă uit la ceas.
Avem 90 de minute ca să traversăm granița dintre Pakistan și Afganistan.
Apoi suntem în siguranță. La graniță suntem apărați de avioane F-15.
Trecuseră 10 minute. Mai avem 80.
Elicopterele se mișcă încet deasupra terenului.
Ni se comunică de pe teren la ce distanță de bază se află.
Au trecut 30. Mai avem 60.
Toți din centru încurajam elicopterele să zboare cu viteză cât mai mare.
Au trecut 60 de minute, apoi 70. Încă 20.
Încerc să nu mă gândesc la nimic.
Îmi fuge mintea la Olimpiada din 1980, la Lacul Placid.
Entuziasm și tensiune în timp ce tribunele se umplu.
Cea mai bună echipă de hochei din Rusia.
Nu pierduseră din anii '50.
Dar niște americani tineri, proaspăt ieșiți din facultate,
au avut ac de cojocul lor.
Patru la trei, ultima repriză. Mulțimea vuia.
Zece, nouă, încă e loc de eșec. Au emoții.
Opt.
Șapte.
Șase.
Cinci.
Patru.
Trei.
Doi.
La minutul 85, pilotul face un anunț:
„Domnilor, e prima oară când vă veți bucura să auziți asta.
Bun-venit în Afganistan!”
Credeți în miracole?
Da!
Incredibil!
Când elicopterul a trecut de granița pakistaneză,
pakistanezii s-au întors.
Toți suspină ușurați fiindcă sunt în siguranță.
E ireal că am reușit fiindcă ne împăcasem cu ideea că o să murim.
Ce bine e să trăiești!
Când elicopterele au aterizat la Jalalabad în Afganistan,
a fost un moment în care toți cei de la masă am spus:
„Misiune îndeplinită!”
Tot ce am făcut,
toate planurile,
toate eforturile
au fost răsplătite prin faptul că am reușit ceva
ce nu credeam că e posibil.
L-am pedepsit pe bin Laden.
Ne-am îmbrățișat și ne-am felicitat.
- Felicitări! - Mulțumim!
Mulțumesc! Sunt mândru de voi.
- Felicitări! - Mulțumim!
Când președintele SUA te felicită pentru reușita ta,
nu uiți asta niciodată, pentru nicio clipă.
În perioada în care a avut loc raidul, fiica mea era în ultimul an la liceu.
A ținut ultimul ei recital.
Soția m-a întrebat: „Unde ești?”
I-am zis: „Nu pot.”
Ea a insistat: „Nu poți? Nici măcar o oră?
Ce faci acolo e mai important decât fiica ta?”
I-am zis că trebuie să închid.
Și-a petrecut restul zilei pe canapea,
gândindu-se cum să divorțeze.
Lucrasem la foc automat.
Șapte zile pe săptămână, fără zile libere.
Aveam probleme serioase în căsnicie.
Președintele a decis că o să comunice vestea națiunii.
Am sunat-o și i-am zis: „Pornește televizorul.
Și o să înțelegi.”
Mi-a zis: „L-ai prins.”
Știri de ultimă oră! Președintele Obama va face un anunț.
Nu știm despre ce e vorba, dar ne așteptăm să fie un anunț important.
Asemenea comunicate sunt neobișnuite.
Eram acasă, îi citeam fiicei mele o poveste înainte de culcare.
Emily, soția mea, a intrat în cameră și mi-a spus
că sună telefoanele, dar i-am zis că citesc.
A insistat: „Sună întruna.” Ăla e semn rău.
Casa Albă a informat canalele de știri
că va difuza un anunț în seara aceasta…
Obama a zis că vrea un discurs. Încă nu-l scrisesem.
Mi-am zis: „Futu-i!”
Apoi i-am zis: „Am nevoie de cinci minute!”
Apoi mi-am zis: „Futu-i! Nu strigi la președinte!
Mai ales de față cu membrii cabinetului său.”
La care el: „Ne descurcăm.”
Apoi am discutat despre conținutul discursului.
Am scris mii de discursuri înainte.
Dar de asta aceasta am fost copleșit de o emoție nemaipomenită.
Când am scris prima frază,
mi-am dat seama că am ocazia de a face ceva măreț.
Urma să dau lumii vestea aia.
A fost haotic, dar așa era când scriam cu Obama. El revizuiește tot.
Aveam o ciornă cu modificările lui și a trebuit să fug la teleprompter.
Obama se pregătea să intre în direct.
A fost straniu faptul că era puțină presă în sală.
Mai eram câțiva dintre noi, dar sala era goală.
La televizor, îl vedem pe Obama cum vine pe holul lung și roșu.
De fapt, el vorbește în fața a câtorva camere.
Nu are public.
Noi eram în fundul sălii.
Bună seara!
În această seară, anunț poporul american și lumea întreagă
despre operațiunea Statelor Unite
care s-a soldat cu moartea lui Osama bin Laden, liderul al-Qaida.
L-am auzit pe Obama spunând „Osama bin Laden”.
M-am uitat la Osama bin Laden și mi-am zis:
„Cum am ajuns aici din Butte, Montana?”
Apoi m-am dezmeticit. Îi aud pe băieți: „Zi că suntem toți teferi!”
O echipă de americani a executat planul, cu abilități și curaj extraordinare.
Niciunul nu a fost rănit.
M-am uitat la Brennan și l-am întrebat:
„De cât timp îl vânezi pe Obama?”
Fără să stea pe gânduri, a zis: „De 15 ani.”
Era foarte conștient de asta.
Din Sudan în Afganistan.
Și atunci am realizat:
„Doamne, câți oameni au încercat să-l prindă!”
Acum zece ani, o zi însorită de septembrie a fost întunecată
de cel mai cumplit atac asupra americanilor.
În această seară,
le putem spune familiilor îndurerate de teroarea al-Qaidei
că s-a făcut dreptate.
Le mulțumim ofițerilor de informații și contraterorism
care au muncit necontenit pentru acest rezultat.
Americanii nu văd eforturile lor, nu le cunosc numele.
Dar, în această seară au parte de satisfacția muncii lor…
și de roadele dorinței lor de dreptate.
Mulțumesc!
Dumnezeu să binecuvânteze SUA!
După ce a ținut discursul,
am mers în biroul meu.
În timp ce mergeam spre aripa de vest,
am observat că afară era mai luminos decât în mod obișnuit, la acea oră.
Se vedeau mulțimi de oameni care se intersectau în parcul Lafayette
și care scandau: „SUA!”
Oamenii se bucurau la unison de vestea auzită.
Atunci mi-am dat seama.
Într-adevăr, l-am pedepsit pe bin Laden.
Dar, în multe privințe, am făcut dreptate
pentru cei care și-au pierdut familiile
în World Trade Center și alte locuri.
Am mers în bucătărie și mi-am luat o bere.
Apoi mi-am zis: „Merită ceva mai tare.”
Așa că am luat sticla de whisky
și am mers pe verandă, unde mi-am aprins un trabuc
fiindcă am considerat că seara asta va fi una excelentă.
Mulțumim, SUA!
Toate erau pregătite și îmi apare un gând.
Eram pe punctul de a sărbători moartea violentă
a unei alte persoane.
Nu ar trebui să fim mai civilizați? Apoi mi-am zis:
„Dă-l dracului! A murit fix cum merita.”
Președintele voia să știe ce vom face cu rămășițele lui bin Laden.
Am decis că îi vom transfera trupul într-un portavion pe Oceanul Indian.
I se va oferi slujba musulmană de înmormântare
și va fi înmormântat în mare.
Nu voiam să aibă un mormânt care să fie transformat în altar.
Nu o să uit niciodată
că armata a făcut un album foto cu călătoria trupului lui bin Laden.
Prima poză era cu el împușcat,
apoi urmau poze din Jalalabad,
apoi poze cu fața curățată.
Ce m-a marcat nu sunt fotografiile cu fața împușcată a lui bin Laden.
Ci cele de pe vapor.
Corpul lui, înfășurat într-un giulgiu,
e coborât în apă,
iar apoi se scufundă.
M-a afectat profund.
După aceste evenimente globale,
această ființă umană
e undeva în Oceanul Indian,
înfășurată într-un giulgiu alb.
SUA au câștigat neechivoc bătălia după atentatele din 11 septembrie.
Nu au mai existat asemenea atacuri.
Capturare și uciderea conducerii al-Qaida
care a fost responsabilă de atentate.
Dar mă tem că bin Laden a câștigat războiul.
Cred că bin Laden a slăbit America.
S-au cheltuit mii de miliarde pe contraterorism,
pe războiul din Afganistan și pe cel din Irak, care ne-a dezbinat.
Încă simțim efectele.
SUA ÎL UCIDE PE BIN LADEN
L-AM PRINS
OSAMA BIN LADEN, UCIS
Am fost profund impresionată de toți
care s-au implicat până ne-am atins obiectivul.
Dar…
Nu știu.
Voiam ca persoana care merită să sufere
să sufere în modul de care se teme cel mai tare.
Voiam să moară bătrân,
complet uitat,
să simtă că nimănui nu-i pasă de el
sau că se gândește la el sau știe cine e.
Eu cred că asta e cea mai cruntă pedeapsă pentru el sau orice alt terorist.
Cred că oamenii nu înțeleg
că putem distruge terorismul dacă ieșim de sub influența sa,
dacă nu-l lăsăm să ne inspire frică sau să ne modeleze deciziile.
E cel mai bun de a-l neutraliza și de a-l distruge.
Să-l dăm în aia a mă-sii, înțelegeți?
„Nu schimbi cine suntem sau ce facem.”
Harababura lumii instigă aceste probleme.
Atrage tragedia.
Furia, emoțiile extreme.
Va apărea cineva din nou
și va exploata asta.
Nu e finalul poveștii.
E finalul acestui capitol.
Capitolul bin Laden.