EGYES LÉGI ÉS KAMERAFELVÉTELEKET KUTATÓMUNKA
ÉS SZEMÉLYES BESZÁMOLÓK ALAPJÁN REKONSTRUÁLTUNK.
2009. DECEMBER 8 ÉVVEL ÉS 3 HÓNAPPAL SZEPTEMBER 11. UTÁN
KHOST KATONAI TÁMASZPONT AFGANISZTÁN
A Khostban állomásozó CIA-tisztek alig várták…
CIA - IGAZGATÓ
…hogy találkozzanak a forrással, aki elvezethet minket bin Ládenhez.
Ezért nem is motozták meg. Lényegében simán átengedték.
Egy egész CIA-csapat várta. Megbízottak, a különleges erők, elemzők
és operatív tisztek.
Mind kijöttek, hogy fogadják.
Óriási dolognak ígérkezett.
Rendkívül feszült helyzet volt.
Kiszállt a kocsi másik oldalán,
mire a biztonságiak megkerülték a járművet, és szóltak neki,
hogy vegye ki a kezét a köpenyéből.
Nyugtalanító volt, hogy nem engedelmeskedik.
Nem vették észre, hogy bomba van nála.
A nappalim padlóján ültem, amikor felhívtak.
„Felrobbantották őket, Tracy.”
Mire én: „Miről beszélsz?” Még a tévé se volt bekapcsolva.
Nem tudtam, mi történt.
És most Afganisztán.
Megdöbbentő fejlemények a hét CIA-tiszt halálát okozó
öngyilkos merénylet ügyében.
A támadót a támaszpontra hívták,
és nem motozták meg.
Ezt nektek hoztam.
Nem óra. Detonátor.
A pokolba küldünk titeket.
Íme, a férfi, akivel az amerikai erők sosem találkoztak,
mégis beengedték a rendkívül biztonságos CIA-támaszpontra,
ahol felrobbantotta az eszközt.
A félárbócra eresztett zászló a CIA központja előtt
hét társuk előtt tiszteleg.
Leon Panetta igazgató szerint az otthonuktól távol,
az ellenséghez közel haltak meg. Mint kiderült, túl közel.
Jennifer Matthews kollégám a CIA khosti bázisvezetője volt.
Egy csapat voltunk.
Már akkor együtt dolgoztunk az al-Káidás ügyeken, amikor még azt se tudtuk…
CIA - ELEMZŐ
…mi az al-Káida.
Gina felhívott, hogy Jennifert megölték.
Borzasztó volt hallani.
Emlékszem, a templomban hallgattam a szokásos imákat
a hadseregben szolgálókért, és arra gondoltam: „És mi van velünk?
Mi van Jenniferrel?”
Nehéz volt hallani, ahogy a gyerekkori ismerősei…
CIA - TERRORELHÁRÍTÁS - ELEMZŐ
…és a gyerekei beszélnek róla,
mert persze nem tudták, mi történt.
Emlékszem, hogy mindegyik CIA-tiszt temetésén ott voltam.
Nagyon hideg volt aznap, és a kocsiból észrevettem
egy családot az egyik tornácon,
táblával a kezükben, amin az állt: „Köszönjük, hogy megvédtek minket.”
Emlékszem,
beszéltem a családtagjaikkal.
A szüleik azt mondták:
„Ne adják fel a küldetést,
ami a szeretteink életébe került! Csak ne adják fel!”
És a küldetés egyértelműen bin Láden megtalálása volt.
Azt üzenem az amerikaiaknak,
hogy ha Isten úgy akarja, tovább gyilkolunk titeket.
Ha az al-Káida arra számított, hogy a khosti támadás meggyengít minket,
óriásit tévedtek.
Épp ellenkezőleg.
Megerősítette az elhatározásunkat.
Személyes ügyünkké vált.
Nagyon is személyessé.
AMERIKAI HAJTÓVADÁSZAT: OSZÁMA BIN LÁDEN
2009. DECEMBER
2010. JANUÁR 8 ÉVVEL ÉS 4 HÓNAPPAL SZEPTEMBER 11. UTÁN
Közeledett szeptember 11. tizedik évfordulója.
És az emberek egyre jobban követelték és akarták, hogy megtaláljuk bin Ládent.
Oszáma bin Ládent még mindig körözik, még mindig kísérti az amerikaiakat.
Huszonöt millió dolláros vérdíjat tűztek ki rá.
Állítólag kémek és kommandósok keresik mindenütt.
Hogy lehet még szabadon?
Sok csalódás ért minket amikor a félrevezető nyomok miatt
azt hittük, meglesz. „Itt van, ott van.”
CIA - TERRORELHÁRÍTÁS - ELEMZŐ
A hadsereg többször is felkészült az esetleges elfogására,
de sosem került rá sor.
Tiszta a terep! Előre!
Annyira…
elkeserítő volt.
Felvetődik a kérdés, mennyire lehetnek intelligensek a hírszerzőink.
A CIA akkoriban politikai kereszttűzbe került
mindkét párt részéről.
Ez nem kormányzati kudarc?
Nem fogták el, és látszólag nem is tudják, hol van.
Nos…
Úgy vélem,
bin Láden elfogása és megölése rendkívül fontos lenne nemzetbiztonsági szempontból.
Óriási nyomás nehezedett a CIA-re és a hírszerző közösség egészére,
hogy többet tegyenek,
és kétszeres erővel keressék bin Ládent és az al-Káidát.
CIA - TERRORELHÁRÍTÁS - CÉLPONTFELDERÍTŐ
Szeptember 11-én a Pentagonban dolgoztam.
Én voltam a csapatom egyedüli túlélője.
Súlyosan megégtem,
de felépültem, és azután minden egyes nap küzdöttem.
- Hogy érzi magát? - Remekül.
Hála Istennek!
2009-ben egy barátom megkeresett azzal,
hogy jól jönne a segítségem a bin Láden-csapatba,
aminek az egyetlen küldetése bin Láden megtalálása.
Megmondtam a csapatnak, hogy hetente jelentést kérek arról,
mi után kutatnak, mit találtak,
és hogy milyen nyomok és lehetséges bizonyítékok vannak.
Hova menekülhetett Afganisztánból? Hova mehetett?
Élhet még? Ezek a kérdések jártak mindenki fejében.
Így amikor feltűnt a tévében,
agyonelemeztük.
Megvizsgáltuk bin Láden sajtóközleményeinek minden aspektusát.
Végighallgattuk a felvételeket, hátha találunk bennük olyan hangokat,
amikből kiderül, hol lehet.
Egy madár vagy a környezet hangját.
Rejtett üzeneteket küld?
Mi van a háttérben, amiből kiderülhet, hol van?
Azt is próbáltuk kideríteni, hogyan jutnak el a videók a hírcsatornához.
Meg kellett oldania, hogy az üzeneteket bejuttassa.
Nem bíztak az elektronikus készülékekben,
a telefonokban és hasonlókban, ezért feltehetően futárokat használtak.
Ha megtalálnánk és lenyomoznánk az egyik futárt,
ő akár el is vezethetne minket bin Láden rejtekhelyéhez.
A CIA minden nyomot követett.
A futárral kapcsolatos nyom 2002-re nyúlt vissza.
ÉSZAK-AFRIKA ISMERETLEN HELY
Tudtuk, hogy van valaki, aki bin Láden megbízott futára,
és sokat dolgoztunk azon, hogy beazonosítsuk.
A fogvatartottak hamis neveket adtak meg.
Egyesek szerint nem volt futár,
mások szerint volt, de már nem dolgozik.
Nagyon nehéz volt kibogozni a futárt körbelengő hazugságokat.
Majd 2002 végén
az észak-afrikai kormány letartóztatott
egy al-Káida-tagot,
és kikérdezték arról, hogy mit tud és kiket ismer.
A kihallgatás során
megemlített valakit, aki állítása szerint szeptember 11. előtt
bin Ládennel,
majd szeptember 11. után Khalid Sheikh Mohammeddel dolgozott,
és aki futár volt kettejük között.
Azt mondta, a futár neve…
Abu Ahmed.
Természetesen nagyon érdekelt minket ez az információ.
A CIA TITKOS BÖRTÖNE ISMERETLEN HELY
Megkérdeztük KSM-et, akit még mindig a CIA börtönében tartottunk fogva,
hogy mit tud Abu Ahmedről.
Fokozott kihallgatási technikákat alkalmaztak rajta.
Szinte bármit elmondott, amit tudni akartunk.
Azt mondta, hallott Abu Ahmedről, de ő már nem al-Káida-tag.
A bepoloskázott cellájában
azt mondta a többi al-Káida-tagnak,
akik vele voltak,
hogy senki sem beszélhet a futárról.
KSM mindent megtett hogy megvédje a futárt, mert tudta,
hogy Abu Ahmed elvezethet minket bin Ládenhez.
Tehát Abu Ahmed megtalálására koncentráltunk.
Bin Láden és KSM jobb embert nem is találhatott volna.
Számos olyan biztonsági eljárást alkalmazott,
ami megnehezítette a megtalálását.
KUVAIT
Végül kiderítettük, hogy kuvaiti.
Minden lehetséges nyomot követtünk, de azt se tudtuk, hogy néz ki.
Egy rejtély volt.
Hosszú és kitartó munka árán sikerült meghatározni az életmódját,
a mozgását, hogy hova utazik,
hogy milyen kommunikációs formákat használ és hogyan.
Féltünk, hogy olyan hibát vétünk, ami miatt véletlenül rájön,
hogy őt keressük.
Az egész 2002-től 2010-ig tartott.
Nyolc évig kerestük az egész bolygón.
2010 nyarán áttörést értünk el.
Követtük a telefonját egy Pesavar nevű pakisztáni városba…
és sikerült lehallgatnunk egy hívását.
Olyasvalakivel beszélt, aki korábbról ismerte őt.
A barátja azt kérdezte: „Mi van veled mostanság?
Ezer éve nem hallottam rólad.
Mivel foglalkozol?”
Azt mondogatta,
hogy sok a dolga, mert épp dolgozik,
de a barátja nem adta fel.
„Jó, de mivel foglalkozol pontosan?”
Egy pillanatra csend lett.
Majd azt felelte:
„Azzal, amivel régen.”
Mire a barátja azt válaszolta: „Allah vezessen!”
Világos volt, hogy korábban bin Ládennek dolgozott.
Hírszerzők kellettek a helyszínre.
BRYAN STERN HELYSZÍNI HÍRSZERZŐ
Az emberek szerint a hírszerzők valójában elemzők, akik jelentéseket olvasgatnak.
Mármint az utca embere szerint.
A munkacsoport parancsnokaként
Kabulban állomásoztam, és onnan jártam a régiót.
Bizonyítékra volt szükségünk az információk megerősítéséhez.
Mi az, amit vélhetően tudunk? És mi az, ami hiányzik? Mit látunk?
Figyeltük, ahogy a futár beszáll egy kis fehér SUV-be.
Pakisztán tele volt fehér SUV-kkel.
A CIA-tisztek követték Pesavarból…
PESAVAR
egy Abbottábád nevű városba.
ABBOTTÁBÁD
PAKISZTÁN
Végül a jármű megállt egy nagy ház előtt.
Számos jel mutatott arra, hogy abban a házban zajlik valami.
Ez nagyon eltért mindattól, amit addig láttunk.
Az épületegyüttes jóval nagyobb volt, mint a környéken bármelyik.
Megtudtuk, hogy a futár, Abu Ahmed
2005-ben vásárolta meg a házat
Abbottábád egyik drága részén, látható jövedelem nélkül.
Három-hatméteres falak vették körbe
a tetejükön szögesdróttal, és volt egy erkély is
takarófallal.
Abbottábád turisztikai terület a hegyek miatt.
Mi szükség lenne itt két és fél méteres falra a harmadikon?
Különösnek tartottuk a biztonsági intézkedéseket.
Kezdett összeállni a kirakós.
Ez az ember nem akarta, hogy kintről lássák.
Nagyon gyanús volt.
Megszólalt a vészcsengő a csapatban.
Világos volt,
hogy egy nagyon értékes ember van odabent.
2010. JANUÁR 11.
2010. SZEPTEMBER 21. 9 ÉVVEL SZEPTEMBER 11. UTÁN
Azonnal megkerestem az Egyesült Államok elnökét
és tájékoztattam a fejleményekről.
Először a Védelmi Minisztérium vezető tisztviselőjét, Mike Vickerst
és a terrorelhárítás fehér házi vezetőjét, John Brennant tájékoztattuk.
Michael Morell előző nap telefonon szólt…
NEMZETBIZTONSÁGI TANÁCSADÓ HELYETTES
…hogy nagyon érzékeny információkat készülnek átadni Obama elnöknek.
HELYETTES VÉDELMI MINISZTER
Az elnökkel való első találkozás során Leon Panetta bejött és elmondta,
hogy azonosították bin Láden futárjának geolokációját,
és követték egy épületig.
Az elnökhöz fordultam: „Elnök úr, élünk a gyanúval,
hogy bin Láden odabent lehet.”
Obama elnök bizakodó volt, hogy ez talán
tényleg egy eddig példátlan nyom.
A tájékoztatás végén az elnök két parancsot adott.
És Barack Obama nem a parancsosztogatásról volt híres.
Az első Leonnak és Michaelnek szólt,
hogy derítsék ki, mi folyik az épületben.
A második az volt, hogy ne szóljunk senkinek erről.
„Ez itt egy bizalmi kör.
A kormányzat többi tagja nem tudhat róla.”
Folyamatos megfigyelésbe kezdtünk.
Figyeltünk mindent, ami az épületben történik.
Nem volt könnyű információhoz jutni.
Nem volt se telefon, se internet.
Abu Ahmed nem tett akkumulátort
a mobiljaiba, amíg távol nem ért Abbottábádtól.
Rendkívüli biztonsági intézkedéseket alkalmazott.
Panetta igazgató saját ötletekkel állt elő az információszerzéshez.
Nem rakhatnánk kamerákat a fákra?
„És ha begyűjtenénk a szemetüket, hátha nyomra akadunk?”
De sosem engedték ki a szemetet a házból.
Gyakorlatilag elégették.
Együttműködtünk egy orvossal, akit az épületbe küldtünk,
hogy gyermekbénulás elleni oltást adjon és vérmintát vegyen.
Azt reméltük, így megerősíthetjük, hogy bin Láden családja van bent.
De a futárok nem engedték be.
Idővel nők és gyerekek kezdtek ki-be járkálni az épületbe,
így őket is követtük és megfigyeltük.
Kiderítettük, hogy két család él az épületben. Abu Ahmedé és a testvéréé.
De amikor ráközelítettünk a műholdfelvételekre,
kiderült, hogy él ott egy harmadik család is,
akik sosem hagyták el a helyet.
A gyerekek nem jártak iskolába,
mint a többi gyerek Pakisztánnak ezen a részén.
A szárítókötelek alapján azonosítottuk,
hány tagja van az ott élő családnak.
A gyerekek és a felnőttek száma alapján
gyanítottuk, kik lehetnek a harmadik család tagjai.
Egyszer csak kijött a házból
egy kicsivel idősebb ember,
és körbe-körbejárkált,
mint egy rab a börtön udvarán.
Mindennap kijött és sétált a kertben.
Minden egyes nap.
„Mászkálónak” hívtuk.
Az úgynevezett menzúrát használtuk.
Láttuk az erről sütő napfényben sétáló alakot,
aki árnyékot vetett.
Megmértük az árnyék méretét,
és kiszámoltuk az árnyékot vető pontos magasságát,
ami megegyezett Oszáma bin Ládenével.
Szó szerint felállt a szőr a hátamon.
„Úristen! Lehet, hogy megvan.”
Sok más bin Ládenhez vezető nyomot láttam,
de egyik sem volt ekkora kaliberű.
Emlékszem, azt gondoltam: „Jó ég, lehet, hogy ez bin Láden!
Kapjátok lencsevégre bármi áron!”
Azt felelték, ez nem olyan egyszerű,
mert az egyik fal öt és fél, a másik három és fél méteres.
„Nem tudunk jó képet lőni.”
Emlékszem, azt feleltem,
hogy láttam olyan filmeket, amikben ez nem volt gond a CIA-seknek.
Erre nevettünk. Mindenki nevetett.
De nem tudtak tiszta képet készíteni róla.
Panetta igazgató óriási nyomást gyakorolt
a Terrorelhárítási Központra.
2010. SZEPTEMBER 21.
2011. FEBRUÁR 12. 9 ÉVVEL ÉS 5 HÓNAPPAL SZEPTEMBER 11. UTÁN
Egy nap behívtak a CIA bin Láden-egységéhez…
RIPORTER
…hogy beszéljek a vele készített interjúról.
Mondtam, hogy az lejárt lemez, de legyen.
1998-ban készítettem az interjút.
És ez volt életem során az egyetlen olyan interjú,
amit később kaptak fel.
Leültem hát a CIA-vel, hogy átnézzük a felvételeket.
Gondoltam, a bin Láden körüli biztonsági intézkedésekre kíváncsiak.
Hogy hogyan jött-ment,
a rádiókommunikációra.
Úgyhogy részletesen magyarázni kezdtem, mire ők azt kérdezték,
van-e olyan felvételem, amin járkál.
Gondoltam, minek nekik olyan felvétel, amin járkál?
Akkor még sejtésem se volt,
de kisült, hogy azt akarják kideríteni, hogy a Mászkáló járása, az enyhe bicegése
és a testtartása
megegyezik-e bin Láden járásával
a legközelebbi felvételen, ami valaha készült a járásáról.
Vagyis azon, amin az 1998-as találkozónkra érkezik.
Össze akarták vetni.
Fogalmam sem volt róla.
Bár Miller felvételei hasonlóságokat mutattak,
ez nem volt döntő bizonyíték, hogy bin Láden az illető.
Persze, úgy gondoltam, lehet, hogy ő az.
Mindenki úgy gondolta.
De ezt olyan mértékben kellett bizonyítani, hogy a döntéshozó
magabiztosan cselekedhessen.
Minden héten jelentettek.
Néha csak annyit mondtak, nem találtak semmi újat.
Erre mindig azt feleltem,
„ez nem elég, ez nem elég.”
A munkahelyi nehézségek leküzdésére az lett a túlélési mechanizmusunk,
hogy elhatárolódtunk az érzelmeinktől.
Ez sok szempontból nem volt könnyű.
Amikor a fiam a ballagására készült, filmet csináltam
az emlékeiről,
és semmi sem rémlett abból,
amit a videókon láttam.
Nem emlékeztem a fiam életének ezen eseményeire.
És
emlékszem, aznap este dühösen mentem dolgozni.
Meg kellett birkóznom vele,
hogy én döntöttem úgy, hogy folytatom.
Mindig úgy éreztük, nem teszünk eleget. Hétvégén is dolgoztunk,
hiányzott a családunk.
Aztán anyám meghalt
a hajtóvadászat kellős közepén. És…
Mielőtt meghalt, elmondtam neki,
hogy valami nagyon fontoson dolgozom. És hogy remélem, hogy…
remélem, látni fogja.
Amikor rákban meghalt, egyedül ez a nagy felelősség
segített át a gyászon. Tudtam, hogy haladunk.
Mániákusan próbáltam hírszerzési eszközökkel bizonyítani,
hogy bin Láden az épületben van.
Addigra nagyon valószínűtlenné vált,
hogy teljesen biztosak legyünk benne.
Attól is féltünk, hogy bin Láden rájön, hogy megtaláltuk.
Bármikor menekülőre foghatta volna,
ezért kockázatossá vált az információgyűjtés.
2011. FEBRUÁR 12.
2011. MÁRCIUS 14. KILENC ÉS FÉL ÉVVEL SZEPTEMBER 11. UTÁN
Egyre közeledett az idő, hogy eldöntsük, mit lépjünk.
Az elnök tudni akarta, mik a kilátásaink
további információk megszerzésére,
amikkel megerősíthetjük, hogy bin Láden van odabent.
Nem volt egyértelmű bizonyítékunk, hogy tényleg odabent van.
Körülményes ügy volt.
Egy közvetlen bizonyítékunk sem volt, hogy odabent van.
Elmondtam az elnöknek, hogy biztosabban állíthatjuk, hogy Száddámnak
tömegpusztító fegyverei vannak…
NINCSENEK FEGYVEREK
HÍRSZERZÉSI HIBA
NINCS BIZONYÍTÉK
mint azt, hogy bin Láden Abbottábádban van.
A légy zümmögését is hallottuk.
Jelentős nemzetbiztonsági döntés előtt álltunk.
A politikai tanácsadói azt mondták neki, hogy egy sikertelen művelet
jelentősen rontaná az imázsát.
KOMMUNIKÁCIÓS TANÁCSADÓ
Óriási politikai kockázatnak tartottam,
mert a művelet számos amerikai katona életébe kerülhetett.
Mint Carter alatt.
Az iráni iszlám forradalom során elfoglalták a nagykövetséget
és túszokat ejtettek.
Carter elnök helikoptereket küldött Iránba
a túszok megmentésére,
de azok lezuhantak a sivatagban, és sokan meghaltak.
Emiatt ő és az egész Egyesült Államok gyengének tűnt.
A Carter-hasonlat arra utalt, hogy az is egy elhibázott művelet volt
a választások előtti évben. Cartert nem választották újra.
Hallottam Obama elnököt: „Nem érdekel a politika.
Bin Ládennek
túl régóta sikerül elkerülnie az amerikai igazságszolgáltatást.”
Az elnök azt mondta,
szeretné, ha előkészítenénk a műveleteket a ház lerohanására.
Azt mondta: „Még nem döntöttem,
de ha lépünk, minél előbb meg kell tennünk.
Legyen meg a terv!”
WILLIAM MCRAVEN ADMIRÁLIS
A vezérkari főnökség alelnöke felhívott telefonon.
Elmondta, hogy a CIA úgy véli, bin Láden nyomára akadtak.
Felcsillant a szeme. Ez a SEAL-nek való.
Valóra vált az álma.
Túszmentéssel és terrorista szervezetek lerohanásával foglalkozom.
De biztos, hogy ez volt a karrierem legnagyobb küldetése.
Egy évvel korábban rákot, krónikus limfoid leukémiát diagnosztizáltak nálam.
De nem ért el olyan szintet, ami akadályozott volna az irányításban.
Bár szerencsétlen helyzet volt, alibit biztosított.
Hihető okom volt visszamenni az Államokba.
Washingtonba repültem, ahol találkoztam a CIA igazgatójával, Leon Panettával,
aki mesélt nekem az épületről.
Elmondtam, hogy elő kellene állnia egy tervvel
az épület lerohanására.
2011. MÁRCIUS 14.
2011. ÁPRILIS 10. HÁROM HÉTTEL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
KIKÉPZŐKÖZPONT ISMERETLEN HELY
A legjobbakat választottuk ki,
hogy elvégezzék az USA-nak a feladatot. Bevontuk a SEAL-t is a dologba.
6. SZÁMÚ SEAL-CSOPORT
A 6. számú SEAL-csoport a haditengerészet elit alakulata.
Először az 1. és a 2. számú csoport volt, majd 1980 körül
Richard Marcinko parancsnok létrehozta a 6. számút.
Azért nevezte hatosnak, mert tudta, hogy az oroszok nem fogják érteni,
hogy ha van egyes és kettes,
hol a fenében van a 3., a 4. és az 5. Jó kis kémelhárítás, mi?
Nemcsak kalaptartó a fejünk, gondolkodunk is vele.
Miután hazatértünk Afganisztánból,
Floridába mentünk búvárkodni, pihenni és a strandon henyélni a srácokkal.
Majd egyik este jött egy hívás.
Visszarendeltek minket Virginia Beachre, de nem tudtuk, miért.
Nem örültünk, mert az ilyen eligazítások sosem vezetnek sehova.
Csak egy csomó hülyeségről tájékoztatnak, aminek semmi köze hozzánk,
és szívás az egész.
Dzsalálábád óta Miamit vártuk.
Amikor először behívtam őket, épp a szabadságukat töltötték,
és a testbeszédükből tudtam, hogy nem örülnek.
Azt hitték, gyakorlat lesz.
Egy jellegtelen helyen álltunk meg. Egy egyszintes, iskolaszerű épületnél.
Kint őrök voltak. Bementünk és leültünk.
Olyan volt, mint egy tanterem, még tábla is volt.
Behívtuk őket az eligazítóba, majd jött a CIA embere,
és aláíratott velük egy titoktartási szerződést,
ami nem volt szokatlan, mert voltak titkos kiképzéseink.
A CIA-tiszt felállt,
és egy Abbottábád nevű városról beszélt, amiről még sose hallottam.
Még most is libabőrös leszek tőle.
Egy város egy idegen országban, amiről még sosem hallottunk.
A 6. számú SEAL-csoport parancsnoka felállt,
és közönyösen így szólt:
„Uraim, levadásszuk bin Ládent.”
Oszáma bin Láden volt a célpont.
A világ legkeresettebb terroristája.
Arra gondoltam, ez a modern történelem legfontosabb küldetése.
Megtiszteltetés a csapatban lenni.
De azt is elmondták, hogy szorít az idő.
Pár hetünk volt, hogy a holdciklus során teljes sötétség legyen,
és e két nap egyikén kellett lépnünk.
Uraim, ez nem gyakorlat.
Feladat vár ránk, úgyhogy kezdjük el a felkészülést!
Fel kellett készítenünk őket a feladatra.
Eszközöket kellett biztosítanunk számukra.
És ezúttal volt valami, amit kicsit másképp csináltunk.
Elhatároztuk, hogy megépítjük az épület pontos mását, hogy gyakorolhassanak.
A CIA csinált nekünk egy modellt.
Kívülről úgy nézett ki, mint Oszáma bin Láden komplexuma,
hogy a SEAL-esek a célponton gyakorolhassák a taktikai mozgást.
A helikopterpilóták a saját feladatukat gyakorolták.
A SEAL-esek leereszkedtek a háromszintes épület tetejére
és az udvarra.
Annyiszor csináltuk végig, hogy már fájt a csuklónk
és íngyulladásunk lett.
Már bizonyítottuk, hogy le tudunk ereszkedni.
Nem kell újra végigcsinálnunk.
Ismertük az alakját. Tudtuk, hol vannak az épületek.
De azt nem, hogy belülről hogy fest.
Nyitott tér volt, vagy a szobák egy folyosóról nyíltak?
A szerkezet modulokból állt.
- Bent vagyok. - Tiszta!
Minden alkalommal megváltoztattuk.
Erre!
Nagyon felkészültek voltak. Minden éjjel lebontották,
hátha ellenséges műhold repül el felette.
2011. ÁPRILIS 10.
2011. ÁPRILIS 17. KÉT HÉTTEL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
Több mint százszor végigcsinálták a gyakorlatot.
Terveztünk és terveztünk, majd gyakoroltunk és gyakoroltunk
és gyakoroltunk. Felkészültünk minden eshetőségre.
Olyan egyszerűnek tűnő dolgokra is, mint a helikopterben elfoglalt helyünk,
hogy min fogunk ülni, milyen ülőhelyen, hogy hol lesz a kutya.
Szimuláltuk, hogy egy kocsi elhajt, hogy a kötél nem működik.
Mi lesz, ha valakit lelőnek? Mi lesz, ha felrobban a szoba?
Mi lesz, ha 24-ből 12-en maradunk?
Tönkretettek dolgokat, amiket meg kellett javítani.
Vissza!
Bementünk és újraépítettük az egészet.
Mi ment jól? Miben hibáztunk?
Napi 12 órát, talán többet is gyakoroltunk és terveztünk.
Majd visszamentünk a barakkokba,
körülálltuk a modellt és beszélgettünk róla.
Lesz-e bent valami röhejes szerkezet
egy fentről induló és a sikátorba vezető csúszdával?
Ki lehet mászni a csatornarendszeren?
Egyik este a főnök megkérdezte, mi a legrosszabb szcenárió.
A legfiatalabb fickó azt felelte, az, hogy a helikopter lezuhan.
Mi meg csak néztünk, hogy mit vészmadárkodsz?
2011. ÁPRILIS 17.
2011. ÁPRILIS 24. EGY HÉTTEL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
A hadművelet fő bázisa Dzsalálábád volt a határ afganisztáni oldalán.
DZSALÁLÁBÁD
AFGANISZTÁN
Az Abbottábádba vezető 350 kilométeres úton több probléma is felmerülhetett.
Nagy volt a kockázat. Pakisztán légterében kellett repülnünk.
Az épületegyüttes Pakisztán West Pointja,
a katonai akadémiája és más fontos katonai létesítmények közelében volt.
PAKISZTÁNI KATONAI AKADÉMIA
Katonákat képeztek ki Abbottábádban.
Nagyon óvatosnak kellett lennünk, mert ha észlelik a veszélyt,
ki tudja, mit tesznek.
Obama elnök egyértelműen megmondta, hogy nem tájékoztatjuk
a pakisztániakat, mert a hírszerzésük
évek óta két oldalra játszik,
és sok fegyveres terrorista csoporttal kapcsolatban áll a térségben,
beleértve az al-Káidát is.
Így háborúba keveredhettünk volna Pakisztánnal.
Egy, a különleges erőkből a hírszerző szolgálatból, a légierőből
egy páncélos haderőből és atomfegyverekből álló sereggel.
Észrevétlenül átjutunk ezen a 260 kilométeren?
Megnéztük, hol van a pakisztáni radarrendszer,
hogy hogyan néz ki a radar sávja, és megpróbáltuk elkerülni.
A Pakisztánon történő átrepülésnek sok változója volt.
Odafele és visszafele is leszedhettek volna minket.
Emlékszem, viccelődtünk, majd a fiúkhoz fordultam:
„Vegyük komolyan! Ez most egyirányú akció.
Innen nem térünk vissza. Ez lesz az utolsó küldetésünk.”
Aztán besétáltunk a hangárba, és megláttuk a helikoptereket.
Két titkosított helikopterünk volt, amiket a radar nehezebben észlelt.
Nevetni kezdtünk, és emlékszem, azt mondogattuk,
hogy megnőtt a túlélésünk esélye,
mert eddig nem tudtuk, hogy Transzformerekkel megyünk.
Az volt az első küldetés ezekkel az új helikopterekkel.
Nem tudom, mennyit tesztelték őket, de tudtuk, hogy komoly technológiánk van.
Az ilyen akciók nagyon ijesztőek, ezért kell a géppuska.
Nagyon nagy a kockázat és a veszély, úgyhogy nem hibázhatunk.
2011. ÁPRILIS 24.
2011. ÁPRILIS 26. ÖT NAPPAL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
McRaven ötlete volt,
hogy Dzsalálábádba küld minket
arra az esetre, hogy ha mehet a menet, készen álljunk.
Mindig nehéz volt elbúcsúzni a gyerekektől.
De a 6. számú SEAL-csoport tagjaként sajnos hozzászoktunk.
A gyerekek is megszokták.
Születésüktől kezdve, míg a haditengerészetnél voltam,
sokszor el kellett búcsúznunk. Nem húztam az időt,
mert egy ponton muszáj utoljára megpuszilni őket,
majd elindulni.
Tudták, hogy talán nem tér vissza?
Igen, elég okosak voltak,
és voltak olyan barátaik, akiknek az apja nem tért haza.
2011. ÁPRILIS 26.
2011. ÁPRILIS 28. HÁROM NAPPAL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
Eljött az idő, hogy tájékoztassuk a Nemzetbiztonsági Tanácsot.
Nagyon jól ismerem Obamát.
Ez volt az egyik feladatom. Hogy ismerjem őt.
Érezni lehetett a testbeszédén, hogy vállalni fogja a kockázatot.
Nagyon ráhangolódott az egészre.
Az elnök a vezetőség minden tagjától megkérdezte,
vállaljuk-e a rajtaütést vagy se.
Mindenki mást gondolt.
Sokan kérdéseket tettek fel.
Clinton államtitkár támogatta.
Jim Clapper, a Nemzeti Hírszerzés igazgatója és én is támogattuk.
Én azt mondtam, mindig is erre készült.
De sok volt az ellenérv is.
Az alelnök nemmel szavazott.
Nem tartotta elég jónak a hírszerzést,
és aggódott, milyen hatással lenne ez a Pakisztánnal való kapcsolatunkra.
Bob Gateset, a védelmi minisztert
a csapat biztonsága nyugtalanította.
Bob Gates, aki a kormányzat tagja volt a Saskarom hadművelet során,
egy, a Sivatag 1-hez hasonló helikopter-balesettől tartott.
Amikor ezt felvetette, fogtam a fejem, hogy ne mondja ki,
mert mi lesz, ha bekövetkezik, aztán nyilvánosságra kerülnek ezek a találkozók?
Ott csak egymás közt beszélgettünk.
De ha kiderült volna, hogy valaki felvetette ezt…
Te jó ég! De Obama nem foglalkozott vele.
Az elnök mindenkit meghallgatott,
majd azt mondta, átgondolja.
Obama elnök azt mondta, dönteni fog,
de kért egy estét, hogy átgondolja.
2011. ÁPRILIS 28.
2011. ÁPRILIS 29. KÉT NAPPAL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
Tisztán emlékszem, hogy másnap a központban voltam,
amikor Tom Donilon, a nemzetbiztonsági tanácsadó felhívott,
hogy az elnök a küldetés mellett döntött.
Óriási volt a tét.
Mindent feltettünk arra, hogy bin Láden ott van
és hogy sikeres lesz a művelet.
De ez volt az egyetlen esélyünk, hogy elkapjuk.
Jó. Csináljuk!
2011. ÁPRILIS 29.
2011. ÁPRILIS 30. EGY NAPPAL A RAJTAÜTÉS ELŐTT
Huszonnégy órával a rajtaütés előtt
fontos esemény volt Washingtonban.
A Fehér Házi Tudósítók Vacsorája.
Úgy döntöttünk, részt veszünk rajta,
hogy ne keltsünk gyanút.
Életem legkülönösebb élménye volt
az aznapi gálavacsora.
Az Amerikai Egyesült Államok elnöke.
Az elnök alatti emberek, akik részt vettek az egészben,
megértették a titoktartás fontosságát.
A vacsora bizonyos szempontból jó fedősztori volt,
mert minden a szokásos módon zajlott.
Csodálatos itt lenni a Fehér Házi Tudósítók Vacsoráján.
Micsoda hét volt!
Nehéz helyzet volt.
Nagyon tiszteltem, hogy képes eljátszani
az Egyesült Államok elnökét.
Jó újra itt lenni ennyi mélyen tisztelt vendéggel,
fontos állami alkalmazottal
és kevésbé fontos állami alkalmazottal. Magatokra ismertek.
Majd jött egy humorista, és a bin Láden-üggyel viccelődött.
Az emberek szerint bin Láden a Hindukuson bujkál,
de tudták, hogy mindennap négy és öt között műsora van a C-SPAN-en?
Mindenki nevetett.
De legbelül mind azt gondoltuk,
bár tudnák,
amit mi tudunk.
És hogy mire kerül sor másnap.
Az elmúlt 20 év
legtitkosabb műveletére.
Köszönöm. Jó éjt!
2011. ÁPRILIS 30.
2011. MÁJUS 1. A RAJTAÜTÉS NAPJA
Másnap vasárnap volt, így hát elmentem a reggeli misére,
hogy kihasználjam a lehetőséget és imádkozzak az aznapi események miatt.
Imádkoztam, hogy sikerüljön.
A templomból egyenesen a CIA központjába mentem.
A CIA KÖZPONTJA LANGLEY, VIRGINIA
A rajtaütés napja. Itt az idő.
Az előkészületek jó része csendben zajlott az USA
Terrorelhárítási Központjában.
Feszültek voltunk.
Én voltam a kommunikációs közvetítő.
Tina a mellettem lévő fülkében ült.
Előző éjjel nem aludtam.
Óriási volt a nyomás.
Akkor éreztem először némi kételyt.
A nyomozás oda jutott, hogy csapatokat küldtünk
egy veszélyes helyzetbe. Mind éreztük a felelősség súlyát.
Az egész sokkal valóságosabb lett.
A vége vagy hihetetlen siker vagy szörnyű kudarc lesz.
A SEAL-esek családos emberek voltak.
Az én dolgom volt, hogy biztosítsam a sikert.
Csak erre tudtam gondolni.
Már korábban megírtuk a végrendeletet és a meghatalmazásokat,
hogy a családunk rendben legyen, ha meghalnánk.
De ezúttal tudtam, hogy nem valószínű, hogy élve megússzuk,
ezért levelet is írtam mindenkinek.
Emlékszem, azt írtam a gyerekeimnek,
hogy sajnálom, hogy nem voltam velük, és közben hullottak a könnyeim.
Korán érkeztem a Fehér Házba.
Hétvégente civilek is bemehetnek tárlatvezetésre.
De minden ilyet lemondtunk,
mert gyanús lett volna,
hogy az épület vasárnap tele van magas rangú tisztviselőkkel.
A válságszobában gyűltünk össze.
Idegesek voltunk és aggódtunk.
Olyan volt, mint egy parancsnoki központ.
Obama az asztalfőn ült.
A kabinetjének vezető tagjai pedig az asztal körül.
Bob Gates, Hillary Clinton.
Az egyik képernyőn Leon Panetta látszott
a CIA kvázi válságszobájában egy csomó emberrel.
Egy másik képernyőn McRaven admirális volt Dzsalálábádból.
Feszülten várakoztunk.
A parancsokat kiadó főparancsnok számára
volt a legnagyobb a tét.
Feszült volt az arca.
Látszott, hogy kicsit ideges.
DZSALÁLÁBÁD
Kapcsolatban voltunk a Dzsalálábádban tartózkodó McRaven admirálissal.
22:29
22:30
Előtte nem sokat aludtam.
Történelmi pillanat előtt álltunk. Nem akartam, hogy bármi félrecsússzon.
Mondtam a többieknek, hogy ideje elvégezni a melót.
Előre megbeszéltük, hogy bin Láden fedőneve Geronimo.
Feszültek voltunk, hogy valami félresiklik,
és hogy mi lesz, ha bin Láden nincs ott.
Emlékszem, ahogy a helikopterek felszálltak, arra gondoltam,
kezdődik.
22:50
22:51
Még soha senki nem repült ezekkel. Hogyan tereljem el a figyelmem?
Gondoltam, valami egyszerűvel, például számolással.
Egy, kettő, három, négy.
Számolni kezdtem,
majd 557 körül, emlékszem, azt mondtam: „Magát a szabadságot támadták meg
ma reggel egy arctalan gyáva módjára, és mi meg fogjuk védeni.
Ezt mondta Bush szeptember 11-én Nem tudom, hogyan emlékeztem rá.
Mondom, hagyjuk a számolást, inkább ezt ismételgetem.
Magát a szabadságot támadták meg ma reggel,
de mi meg fogjuk védeni.
És akkor bekapcsolt valami: „Oké, küldetésen vagyok.
Itt a csapat, és kinyírjuk bin Ládent.”
Dzsalálabádot elhagyva
rövid ideig afganisztáni légtérben repültek,
ami némi könnyebbséget jelentett.
AFGANISZTÁN
Majd átlépték a pakisztáni határt.
PAKISZTÁN
És ezzel megszűnt a nyugalom.
Mikor észleli őket a pakisztáni hadsereg?
A pakisztániak korábban már többször is lőttek ránk.
Kétség sem volt afelől, hogy ha észlelik a helikoptereket
és azt hiszik, az amerikai haderő az, támadásba lendülnek.
Feszült helyzet volt. Nagyon figyeltünk, hogy utal-e bármi arra,
hogy észlelték őket.
Eljött az idő, hogy kiderüljön, működik-e a technológia.
A pakisztáni légtérben zajló több mint egyórás helikopterút ideje alatt
nem volt mit tenni a washingtoni válságszobában,
így csak várakoztunk.
Obama pihenőt tartott. Azt mondta, felmegy az emeletre,
de szóljunk, ha vissza kell jönnie.
Felment kártyázni.
Ha ideges volt, vagy el akarta terelni a figyelmét,
kényszeresen kártyázott.
Mi meg csak ültünk ott,
és szeptember 11-ről beszélgettünk.
Volt, aki kávéval a kezében mesélte, mit csinált éppen.
Visszatértünk ahhoz a naphoz.
És rájöttünk, hogy valamilyen módon mind
bin Láden miatt vagyunk ott.
Majd Obama visszajött.
A folyosó túloldalán
volt egy kis konferenciaterem, ahol nyomon követték az akciót.
Obama bement,
majd lassan mind követtük őt az apró helyiségbe.
Egyszer csak McRaven beszélni kezdett,
mintha ő lenne a művelet mesélője.
Nyugtalanító pillanat volt, amikor két percre voltak a célponttól.
BIN LÁDEN ÉPÜLETKOMPLEXUMA
Ekkor voltak a legsebezhetőbbek, mert közel volt a pakisztáni West Point,
és pár kilométerre volt a fő gyalogsági zászlóalj.
Vagyis több száz katona támadhatott volna bármikor a SEAL-esekre.
A pakisztániak körbevehettek volna minket.
Az elnök világosan megmondta, hogy ha ez előáll, vegyük fel a harcot.
Nem akartuk, hogy valamiféle túszhelyzet alakuljon ki,
és a pakisztániak foglyul ejtsék a mieinket.
Az egyik légierős kinyitotta az ajtót.
Két percre bin Láden házától kinéztünk az ablakon.
Ez már nem gyakorlat. Itt már áram is van.
Pakisztán egyik üdülőhelyén voltunk.
Az volt a terv, hogy páran a földről, páran a tetőről támadjuk meg őket.
Tökéletes terv volt, de aztán elszabadult a pokol
00:29
00:30
Amikor a helikopterek a ház fölé értek,
az egyik kicsit rázkódni kezdett.
Lezuhant.
A földbe csapódott.
Abban a percben
a szívem majd’ kiugrott a helyéről.
Csak pár méterre voltam Obamától.
Mélységes sokk és aggodalom ült ki az arcára.
A Sivatag 1 megismétlődik.
Arra gondoltam, „te jó ég,
emberek halnak meg a nyom miatt,
amit követtünk.”
Mindenki tűkön ülve várta,
hogy mi lesz a reakció.
Végül a környéken lakók felkapcsolták a lámpákat.
HATALMAS ROBBANÁS VOLT ABBOTTÁBÁDBAN.
A közösségi média miatt veszélybe került a művelet.
MI VAN ABBOTTÁBÁDBAN?
LEZUHANT EGY HELIKOPTER
Sokan tudták, hogy lezuhant egy helikopter.
LEZUHANT EGY KATONAI HELIKOPTER
De azt nem, hogy amerikai.
Azt hitték, pakisztáni.
AZT MONDJÁK, LELŐTTÉK
SZÁNDÉKOSAN
LELŐTTEK EGY HELIKOPTERT
Ez kudarc volt a kémelhárítás szempontjából.
Jelzés és figyelmeztetés a pakisztáni hírszerzésnek.
Veszélyben volt a küldetés.
Megkérdeztem Bill McRavent, mi a fene van.
Tudtam, hogy az embereim jól vannak, láttam, ahogy elhagyják a gépet.
Amikor a helikopter odaért,
a lökéshulláma elérte az öt és fél méteres falat,
örvény keletkezett, elvesztette a felhajtóerőt,
átfordult és a belecsapódott az istállóba.
Bill nem tétovázott. „Hívtam egy tartalék helikoptert,
áttörjük a falakat, és folytatjuk az akciót.”
Mire én: „Az Isten áldjon meg, csináljuk!”
A srácok kiszálltak a lezuhant gépből.
Majd azonnal jött a második helikopter.
Nem tudtam, hogy az elsővel gond volt.
Úgy volt, hogy leteszünk pár embert, majd a csapatom a tetőre megy.
Le is tettük őket, ahogy gyakoroltuk, aztán felemelkedtünk és leereszkedtünk.
A második helikopter pilótája nem tudta, mi történt.
Mivel nem tudta, hogy rájuk lőttek-e,
óvatosságból az épületen kívül szállt le.
A pilóta szólt, hogy szálljunk ki.
Senki sem ott volt, ahol az A terv szerint lennie kellett volna.
A tetőn kellett volna lennem.
Emlékszem, arra gondoltam, akkor innen indulunk háborúba.
A jó hír az, hogy volt B, C és D tervünk is.
Megpróbáltak bejutni a komplexumba. A külső falon volt egy ajtó.
Figyeltem, ahogy robbanóanyagot tesznek elé.
Láttam a robbanást…
de nem mozdultak.
Kiderült, hogy álajtó volt a több mint egyméteres betonfalon.
Visszanézett: „Rossz hír. Sikertelen behatolás.”
Mondom: „Nem, ez jó hír.
Ez egy kamuajtó.
Ilyet senki nem csinál. Bin Láden bent lesz.”
Tudtuk, hogy a kocsibeálló tőlünk jobbra
biztosan működik, mert láttunk autókat ki-be hajtani.
Akkor felrobbantjuk azt.
Szóltam a rádión, hogy „sikertelen behatolás,
felrobbantjuk a kocsibeállót.”
Mire valaki válaszolt: „Ne robbantsatok, kinyitjuk.”
Kinyílt az ajtó,
és kinyúlt egy ismerős kesztyűs kéz feltartott hüvelykujjal.
Bementünk.
Majd pár perc múlva
mindenki az komplexum udvarán volt.
Sötét volt. A srácok éjjellátót viseltek.
Az adrenalin az egekbe szökött.
Láttuk a lézeres célmegjelölőket a fegyvereiken és a mozgásukat.
Átfésülték a helyet veszélyt keresve.
Majd láttam, ahogy bemennek a háromszintes épületbe.
Onnantól mást nem láttam.
00:31
00:32
Feszült volt a hangulat.
Isten tudja, mi lesz most.
Ez volt az a pillanat, amikor minden, amit elterveztünk,
és minden, amiben reménykedtünk bin Láden elfogását illetően,
kockán forgott. A következő 20 perc.
Most fog eldőlni a küldetés sikere vagy kudarca.
Húsz percig néma csend volt.
Az volt életem leghosszabb 20 perce.
Az alatt a 20 perc alatt
a SEAL-esek a terepen…
először összefutottak Abu Ahmeddel, akit agyonlőttek.
Bementünk a házba, majd a földszinten
az egyik társam lelőtte az egyik futárt és a feleségét.
A nő a férfi elé ugrott.
A nők gyakorlatilag emberi pajzzsá változtak,
ami újabb jel volt, hogy bin Láden ott van.
Felmentünk a lépcsőn, ahol zárt ajtók fogadtak.
Hívtam a robbantót, aki felrobbantotta az egyiket.
Úgy hat társam ment előttem úgynevezett vonatban.
Az elöl álló meglátta bin Láden húszéves fiát,
Khalid bin Ládent.
Khalid egy korlát mögé ugrott.
Hallottam, hogy az elöl álló srác Khalidnak suttog, hogy összezavarja.
Gyere ide!
Két különböző nyelven magához hívta.
Ez összezavarta Khalidot, aki előbújt,
mire a társam agyonlőtte.
A második emeletről a harmadikra tartottunk bin Ládenhez,
de előbb át kellett nézni a második emeletet.
A srácok egyesével elindultak,
és ahogy elém vágtak, én lettem az utolsó,
vagyis a második ember.
Az első feladata, hogy felfelé figyeljen,
a másodiké, hogy szóljon, hogy elég emberünk van-e.
Négy ember kellett. Körülnéztem.
Összesen 23-an voltunk az egyes épületekben,
és mindenhol más zajlott. Elfogytak az embereink. Ketten maradtunk.
A harmadik emeletre vezető lépcső fölött függöny lógott,
ami mögött emberek mozogtak. Az első emberünk látta őket.
„Lehet, hogy felrobbantják magukat, de ha sietünk, megállíthatjuk őket.”
Jó, jöjjön az öngyilkos merénylő! Elég az agyalásból,
essünk túl rajta! Megszorítottam, mire ő elindult felfelé.
Felmentünk a lépcsőn,
a társam elhúzta a függönyt, és meglátta az embereket.
Leteperte őket.
Kész volt felrobbanni.
Én a másik irányba fordultam,
és fél méterre tőlem megláttam Oszáma bin Ládent.
Abban a pillanatban lelassult az idő.
Magasabb és vékonyabb volt, mint hittem.
Szürke volt a szakálla, ősz, de felismertem az orrát.
Tutira ő az.
Nem adta meg magát.
Veszélyt jelentett rám és a csapatomra.
Meg kellett halnia.
00:50
00:51
Feszült hangulatban telt az idő.
Csak vártuk és vártuk, hogy megtudjunk valamit.
Néma csend volt,
ahogy várakoztunk.
Bizonyos szempontból egy kórház várótermére emlékeztetett,
ahogy egy gyermek születésére várnak.
Vártunk és aggódtunk.
Nagyon hosszú 19 perc volt.
Majd a szárazföldi erők parancsnoka felhívott.
A szárazföldi erők parancsnoka beleszólt a rádióba:
„Istenért és hazaért, Geronimo, Geronimo, Geronimo.”
Elkaptuk.
Tudtuk, hogy ez azt jelenti,
az amerikai erők végeztek Oszáma bin Ládennel.
Sokkot kaptunk. Senki nem szólalt meg.
Nem volt taps.
A helyiségben néma csend honolt.
Obama törte meg a csendet, aki mozdulatlanul ülve
annyit mondott, „elkaptuk”.
A hír hallatán könnyek szöktek a szemembe,
majd ránéztem a kollégámra.
Csak néztük egymást.
Szürreális volt hallani.
Számomra ez jelentette a lezárást.
Kései volt az igazságszolgáltatás, de nem maradt el.
Nem maradt el.
Elkaptuk.
Arra gondoltam: „Úristen, vége van.”
Reméltem, hogy édesanyám látja, bárhol is van.
Hatalmas megkönnyebbülés volt.
Egy évtizednyi hajsza után
örökre az elmémbe vésődtek annak a napnak az eseményei.
Megindító volt,
de csak pár másodpercig tartott,
mert a pillanat hevében is
a SEAL-esek és a helikopterek biztonságos hazajutására koncentráltunk.
Obama még mindig feszültnek tűnt. Felállt és azt kérte,
azonnal szóljunk, ha kiértek a pakisztáni légtérből.
A küldetés nem ért véget. Még át kellett juttatni a fiúkat
Pakisztánból Afganisztánba.
Addig nem lélegezhettünk fel.
00:54
00:55
Csak álltam ott és bin Láden testét néztem.
Az egyik társam megkérdezte, jól vagyok-e.
Mire én: „Most mi legyen?”
Azt felelte, keressük meg a számítógépeket.
Mondom: „Igaz, összeszedem magam.”
A szárazföldi erők parancsnoka szólt, hogy hírszerzési aranybányát
találtak a másodikon.
Minden volt ott. Az old-school merevlemezházaktól
a CD-kig.
Mondtam, hogy szedjék össze, amit tudnak, aztán jöjjenek ki.
Addigra a zűrzavar
a ház köré vonzotta a környékbelieket.
Volt egy nyelvész kollégánk,
aki a komplexum szélén
próbálta távol tartani őket.
A mesterlövésztársam szólt neki, hogy ő készen áll
felvenni a harcot, úgyhogy jobb, ha visszatartja őket.
Mondtam az embereimnek,
hogy csak veszély esetén kerülhet sor gyilkolásra.
Nagyon ideges voltam. Fel akartam pörgetni az eseményeket.
Közben folyamatosan figyeltük a pakisztáni radarokat.
Harminckét percet szántunk a műveletre, de annyi cuccot találtunk,
hogy közeledtünk a 40-hez, majd a 45-höz.
Minél tovább kutattunk, annál több életet menthettünk meg.
Egy amerikai városnyit vagy egy Londonnyit,
mert kideríthettük, miket terveznek. Ott kellett maradnunk.
A terepen töltött idő elhúzódott.
Addigra nagy lett a tömeg.
„Nincs itt látnivaló. Ne aggódjanak! Ez csak pakisztáni gyakorlat.
Menjenek haza!”
Hullazsákba kellett tennünk bin Ládent, hogy elhozzuk.
Bin Láden holttestével jöttek ki,
majd beszálltak a helikopterekbe,
és elindultak.
A lezuhant gépet felrobbantották a titkos információk miatt.
Olyan volt, mintha egy filmet néznék.
A pilóta olyan gyorsan repült, ahogy csak bírt.
A pakisztániak már tudtak, hogy ott vagyunk.
Láttuk, hogy jelez a radar és kinyílnak a hangárok.
Felküldtek pár F-15-öst,
hogy bekerítsék a helikoptereinket.
Egy F-16-os egy 47-es ellen esélytelen. Leszedhettek volna minket.
Az órámra néztem. 90 percünk volt.
Kilencven perc alatt átlépjük a pakisztáni-afgán határt,
ahol már nem lőhettek le minket, mert az ott várakozó F-15-öseink
megvédtek minket.
Oké. Tíz perc. Húsz perc.
A helikopterek lassan haladtak.
A földről jeleztek nekünk, milyen messze vannak még a bázistól.
Harminc perc. A 90-et kell elérni.
A központban arra biztattuk a helikoptereket,
hogy repüljenek, amilyen gyorsan bírnak.
Hatvan perc telt el. 90 a cél. Elértük a 70-et.
Próbáltam elterelni a figyelmem.
Az 1980-as téli olimpiára gondoltam.
Fokozódik az izgalom és a feszültség. Az olimpiai központ zsúfolásig megtelt.
Az oroszok valaha volt legjobb csapata.
Az 50-es évek óta nem vesztettek.
Ők játszottak az egyetemen frissen végzett amerikaiakkal,
akiknek esélyük se volt a jégen, mégis nyerésre álltak.
Négy-három, harmadik harmad. A tömeg őrjöng.
Tíz, kilenc… még elcseszhetik. Nagyon idegesek.
Nyolc,
hét,
hat,
öt,
négy,
három,
kettő.
Majd 85 perc repülés után megszólalt a pilóta: „Uraim, életükben először
örömmel hallják majd, hogy üdv Afganisztánban.”
Hisznek a csodákban?
Igen!
Hihetetlen!
Amikor a helikopter átért a határon, a pakisztániak megfordultak.
Fellélegeztünk, hogy biztonságban vannak.
02:51
02:52
Szürreális volt, hogy sikerült,
mert már elfogadtuk, hogy meghalunk.
De jó volt, hogy élünk.
Amikor a helikopterek leszálltak az afganisztáni Dzsalálábádban,
akkor mondtuk azt az asztal körül, hogy „küldetés teljesítve”.
„Küldetés teljesítve.”
Minden, amit tettünk,
a tervezés,
az a sok munka
kifizetődött, amikor elértük, amiről sosem hittem,
hogy elérhetjük.
Elszámoltattuk bin Ládent.
Összeölelkeztünk és gratuláltunk egymásnak.
- Szép munka, nemzetbiztonsági csapat! - Uram.
- Köszönöm. Büszke vagyok magukra. - Köszönöm.
- Remek munkát végeztek. - Köszönöm.
Az ember sosem felejti el, amikor az Egyesült Államok elnöke
azt mondja, szép munkát végzett. Az felejthetetlen pillanat.
A rajtaütés napján
a lányom végzős gimnazista volt.
Akkor volt az utolsó koncertje.
A nejem megkérdezte, hol vagyok.
Mondtam, hogy nem érek oda.
Mire ő: „Nem érsz rá egy órára?
A munkád fontosabb a lányodnál?”
Azt mondtam, mennem kell, és letettem.
A nap hátralevő részében a kanapén ülve
próbálta kitalálni, hogyan zajlik egy válás.
Sok-sok órát végigdolgoztam.
A hét minden napján,
szabadnap nélkül.
A házasságom nagy bajban volt.
Amikor az elnök úgy döntött, beavatja az országot,
felhívtam a nejem, hogy kapcsolja be a tévét,
és megérti.
És ő így szólt: „Elkaptátok.”
Friss hírek: Barack Obama elnök várhatóan
rendkívüli bejelentést tesz.
Nem tudjuk, miről lesz szó, de jelentős hírre számítunk,
mert ez nagyon szokatlan.
Épp otthon voltam és esti mesét olvastam a lányomnak,
amikor odajött a nejem, Emily, és azt mondta,
minden telefon csörög. Mondtam, hogy épp olvasok.
Mire ő: „Nem, minden telefon csörög.” Az sose jelent jót.
A Fehér Ház minden hírügynökséget
külön tájékoztatott, hogy bejelentést tesznek…
Obamának kellett egy beszéd, amit még nem írtam meg.
Fogtam is a fejem.
Megfordultam: „Kell öt perc.”
Aztán észbe kaptam, hogy így nem beszélünk az elnökkel.
Főleg nem a kabinet előtt.
Mondta, hogy nem gond.
Aztán átbeszéltük, mi legyen a beszédben.
Több ezer beszédet írtam már életemben.
De egyik sem volt olyan érzés, mint azt megírni. Közel sem.
Amikor az első mondatot írtam,
egyszer csak belém nyilallt, mekkora lehetőség ez.
„Én mondom el a világnak.”
Eszelősen zajlott, de megszoktam, hogy Obama beszédeinek véglegesítése ilyen.
Az utolsó pillanatig módosított. A szerkesztett vázlattal a kezemben
a súgógép-kezelőhöz sprinteltem,
hogy előbb érjek oda, mint Obama.
Kísérteties volt,
hogy a sajtónak csak egy szűk csoportja gyűlt össze.
Meg ott voltunk mi is abban a hatalmas, üres teremben.
A tévében látszott, hogy Obama végigsétál a hosszú folyosón a pódiumhoz.
És csak pár kamerához beszélt.
Nem volt közönség.
Mi meg csak ültünk a terem végében.
Jó estét!
Ma este tájékoztathatom az amerikaiakat és a világot,
hogy az Egyesült Államok egy művelet során megölte Oszáma bin Ládent,
az al-Káida vezetőjét.
Hallottam, ahogy Obama elnök bin Láden nevét mondja.
Ránéztem a holttestre, és arra gondoltam,
mégis hogy a fenébe jutottam ide a montanai Butte-ból?
Miközben néztük a beszédet,
a többiek azt mondogatták, hogy „mondd, hogy senki nem sérült meg.”
Egy kis amerikai csapat hajtotta végre a műveletet
rendkívüli bátorsággal és ügyességgel.
Egy amerikai sem sérült meg.
A beszéd közben Brennanre néztem:
„Mióta is vadásztok bin Ládenre?”
Mire ő rávágta, hogy 15 éve.
Pontosan tudta.
Szudántól Afganisztánig.
Arra gondoltam,
hogy te jó ég, hányan próbálták elkapni ezt az embert.
Majdnem tíz éve már,
hogy egy ragyogó szeptemberi napra
sötét árnyékot vetett történelmünk legsúlyosabb támadása.
És ma este végre azt mondhatjuk a szeretteiket az al-Káida terrorja miatt
elvesztő családoknak,
hogy igazságot szolgáltattunk.
Ma este hálát adunk a számtalan hírszerzési
és terrorelhárítási szakembernek, akik fáradhatatlanul dolgoztak,
hogy elérjük ezt.
Bár mások nem látják, mit tesznek, és nem tudják a nevüket,
ma este kifizetődött a munkájuk…
és az igazságra való törekvésük.
Köszönöm.
Isten áldja az Amerikai Egyesült Államokat!
Miután elmondta a beszédét,
visszamentem az irodámba.
Ahogy elindultam a nyugati szárnyba,
láttam, hogy odakint világosabb van az ilyenkor megszokottnál.
Emberek gyűltek a Lafayette Parkba,
és azt skandálták, hogy „USA, USA”.
Az emberek osztoztak az örömben,
és rájöttem,
hogy nemcsak bin Ládent számoltattuk el,
de sok tekintetben igazságot szolgáltattunk
az összes áldozatnak is, akiknek a családja
a tornyokban vagy másutt veszett oda.
Lementem a hűtőhöz, kivettem egy sört,
majd az jutott eszembe, ide valami jobb illik,
szóval kivettem egy üveg whiskyt a szekrényből,
elindultam a verandára, de megálltam és hoztam egy szivart a dolgozószobából,
mert tudtam, hogy jó este lesz.
Köszönjük, USA!
Aztán arra gondoltam,
hogy meg fogom ünnepelni
egy másik ember erőszakos halálát? Nem vagyunk civilizáltabbak ennél?
Egy pillanatig elmélkedtem ezen, de úgy voltam: „Tudod, mit? Bassza meg!
Így kellett meghalnia.”
Az elnököt aggasztotta, mit kezdjünk bin Láden testével.
Úgy döntöttünk, átszállítjuk a testet egy repülőgép-hordozóra
az Indiai-óceánon,
megkapja az utolsó muszlim szertartásokat,
de a tengerbe lesz eltemetve,
hogy ne lehessen máshova vinni és szentélyt építeni neki.
Sosem felejtem el,
hogy a hadsereg összeállított egy albumot bin Láden holttestének útjáról.
A lelövésével kezdődött,
majd Dzsalálábádban folytatódott,
aztán jött a letisztított arca.
Nem a szétlőtt arcának képe él bennem erősen,
hanem a haditengerészet hajója.
Ahogy a teste ponyvába van burkolva,
ahogy leeresztik a vízbe,
és elmerül.
Emlékszem, ez nagyon megérintett.
Ennyi világesemény után
ez az… emberi lény…
valahol az Indiai-óceánban van fehér lepelbe burkolva.
Az Egyesült Államok szeptember 11. után megnyerte a csatát.
Nem volt több ilyen horderejű támadás.
Elfogtuk és megöltük
az al-Káida egész, szeptember 11-ért felelős vezetését.
De attól tartok, a háborút bin Láden nyerte.
Meggyengítette Amerikát.
A terrorizmus elleni küzdelemre fordított több billió dollárral,
az elnyúló afganisztáni háborúval, az Amerikát megosztó iraki háborúval.
A mai napig tart.
AMERIKA VÉGZETT BIN LÁDENNEL
ELKAPTÁK!
BIN LÁDENT MEGÖLTÉK
Lenyűgözőnek tartottam mindenkit,
aki segített, hogy eljussunk odáig.
De…
Nem is tudom.
Úgy gondolom, aki szenvedést érdemel,
az szenvedjen oly módon, amitől a legjobban fél.
Azt akartam, hogy öregemberként haljon meg,
akiről elfeledkeztek, hogy úgy éljen, hogy senkit nem érdekel,
hogy senki nem gondol rá és senki nem tudja, ki ő.
Szerintem ez lett volna neki és más terroristáknak is a legrosszabb.
Szerintem az emberek nem értik,
hogy a terrorizmusnak úgy vethetünk véget, ha nem hagyjuk, hogy hatással legyen ránk,
ha nem félünk tőle, ha nem befolyásolja a döntéseinket.
Ez a legjobb módja a semlegesítésének és a lerombolásának.
Ha azt mondjuk: „B meg!
Nem változtattok meg minket és a tetteinket.”
Láthatjuk, hogy a világ zűrzavara ismét felkavarja az állóvizet,
ami újabb tragédiát,
haragot és heves érzéseket fog gerjeszteni,
mígnem megint jön valaki,
aki ezt kihasználja.
Ez nem a történet vége,
csak egy fejezeté.
A bin Láden-fejezeté.
A feliratot fordította: Ötvös-Horváth Anna