NEKE SU SNIMKE REKREIRANE NA TEMELJU PRIKUPLJENIH INFORMACIJA.
PROSINAC 2009. 8 GODINA I 3 MJESECA NAKON 11. RUJNA
VOJNA BAZA KHOST AFGANISTAN
CIA-jini časnici u Khostu bili su silno uzbuđeni zbog mogućnosti…
CIA - RAVNATELJ
…da nađu izvor koji bi nas odveo do bin Ladena.
I zato ga nisu pretražili. Samo su mu mahnuli da prođe.
Ondje je cijeli CIA-jin tim.
Angažirano osoblje, specijalci, analitičari, koordinatori.
Svi su izašli da ga dočekaju.
Ovo bi moglo biti nešto iznimno važno.
U zraku je velika napetost.
Izašao je s druge strane auta.
Naše je osiguranje obišlo auto i reklo:
„Izvadite ruke iz halje.”
I jako su se zabrinuli jer on to nije učinio.
Nisu shvatili da je osoba bomba.
Sjedila sam na podu dnevne sobe kad sam primila poziv.
„Došlo je do velike eksplozije.”
A ja ću: „O čemu ti to?” Mislim da ni TV nije bio upaljen.
Nisam znala što se dogodilo.
A sad Afganistan.
Večeras stižu novi podaci o samoubilačkom napadu
koji je ubio sedmero CIA-jinih časnika.
Napadač je bio pozvan u tu bazu
i nisu ga pretražili.
Ovo je za vas.
Nije sat. To je detonator.
Poslat će vas u pakao.
Amerikanci tog čovjeka nikad nisu vidjeli,
a pustili su ga da uđe u tu vrlo sigurnu bazu CIA-je.
I onda je uspio detonirati taj uređaj.
Zastava pred sjedištem CIA-je spuštena je na pola koplja
u čast sedmero pripadnika.
Ravnatelj Panetta rekao je da su umrli daleko od doma i blizu neprijatelja.
Preblizu, pokazalo se.
Kolegica Jennifer Matthews bila je šefica CIA-jine baze
u Khostu u Afganistanu.
Bile smo poput okosnice.
S Jennifer sam radila na Al Qaidi dok još nismo ni znale da je to Al Qaida.
Gina mi je javila da je Jennifer poginula.
To je bilo jako teško čuti.
Sjećam se odlaska u crkvu i uobičajenih molitvi
za sve koji su služili u vojsci. „A što je s nama?
Što je s Jennifer?”
Bilo je teško čuti…
CIA - PROTUTERORIZAM - ANALITIČARKA
…sve te ljude iz njezina djetinjstva i njezinu djecu kako govore o njoj.
Jer oni nisu znali što je radila.
Sjećam se da sam išao na pogreb svakog CIA-jinog časnika.
A dok smo se vozili po vrlo hladnom vremenu,
vidio sam obitelj kako na verandi stoji
s natpisom na kojemu je pisalo:
„Hvala ti što si nas štitio.”
Sjećam se
razgovora s članovima njihovih obitelji.
Roditelji s kojima sam razgovarao rekli su:
„Nemojte odustati od misije
koja je našeg voljenog koštala života. Nemojte odustati od toga.”
A misija je bila nastaviti potragu za bin Ladenom.
Američkom narodu poručujem da ako Alah dâ, nastavit ćemo vas ubijati.
Ako je Al Qaida mislila da će nas napad u Khostu oslabiti,
grdno su pogriješili.
Imao je potpuno suprotan učinak.
To nas je samo očeličilo.
Zbog Khosta je to postalo osobno.
Vrlo osobno.
AMERIČKE POTJERE OSAMA BIN LADEN
PROSINAC 2009.
SIJEČANJ 2010. 8 GODINA I 4 MJESECA NAKON 11. RUJNA
Sve smo bliže desetoj godišnjici napada 11. rujna.
I tu su sve glasniji zahtjevi i sve veća želja da nađemo bin Ladena.
Osamu bin Ladena još traže. Nastavlja proganjati Amerikance.
Nagrada od 25 milijuna dolara još mu visi nad glavom.
Navodno posvuda imamo špijune i specijalce koji ga traže.
Kako je taj tip još na slobodi?
Toliko su nas puta razočarali svim tim užasnim tragovima.
Mislili smo da smo blizu. „Na ovom je mjestu, na onom.”
Vojska ga je više puta pokušala zarobiti,
ali nikad nije uspjela.
Kuća je čista. Naprijed.
To nas je…
jako frustriralo.
Postavlja se pitanje koliko su naše obavještajne agencije obaviještene.
CIA je u tom trenutku bila pod političkim napadom obje stranke.
Nije li to neuspjeh? Niste ga uhvatili i ne znate gdje je.
Pa…
Mislim
da bi za našu sigurnost bilo iznimno važno da zarobimo ili likvidiramo bin Ladena.
Postojao je golemi pritisak na CIA-ju
i obavještajnu zajednicu u cjelini da učine više.
Da zaoštre napade na bin Ladena i Al Qaidu.
CIA - PROTUTERORIZAM - ANALITIČAR
Tog 11. rujna radio sam u Pentagonu.
Iz mog odjela samo sam ja preživio.
Pretrpio sam gadne opekline,
ali uspio sam se oporaviti i svaki se dan nakon toga boriti.
-Kako se osjećaš? -Odlično sam.
Hvala Bogu.
G. 2009. javio mi se prijatelj i rekao:
„Kevine, dobro bi nam došla tvoja pomoć u timu za bin Ladena.
Glavna i jedina misija mu je da nađe bin Ladena.”
Rekao sam timu: „Želim da svaki tjedan dođete u moj ured i izvijestite me.
Što gledate, što otkrivate,
kakve tragove imate, kakve dokaze?”
Kamo je mogao otići ako je pobjegao iz Afganistana?
Je li još živ? Sve se to pitate cijelo vrijeme.
Kad se pojavio na televiziji, analizirali bismo to do besvijesti.
Usredotočili bismo se na svaki aspekt bin Ladenovih izjava za medije.
Slušali smo bin Ladenove vrpce da vidimo
možemo li uhvatiti neki zvuk koji bi mogao odati njegovu lokaciju.
Zvuk ptice ili zvuk industrije.
Šalje li skrivene poruke?
Što u pozadini može odati gdje je?
Pokušali smo i doznati kako su njegove snimke dostavljali vijestima.
Na neki je način primao i slao poruke gdje god bio.
Nisu vjerovali elektroničkim uređajima, mobitelima i sličnome,
pa to vjerojatno ide ručno, preko kurira.
Ako uspijemo naći, locirati i pratiti kurira,
mogao bi nas odvesti do bin Ladenove lokacije.
CIA je slijedila svaki trag.
Taj trag o kuriru datira još iz 2002.
SJEVERNA AFRIKA TAJNA LOKACIJA
Znali smo da postoji osoba koja je bila bin Ladenov kurir.
I uložen je velik trud da se to ime identificira.
Zatvorenici su davali lažna imena.
Neki su rekli da kurira nema.
A drugi su rekli da postoji, ali da je u mirovini.
Bilo je iznimno teško razotkriti te laži o kuriru.
A onda, potkraj 2002.,
sjevernoafrička vlada u pritvoru je držala operativca Al Qaide
kojeg su uhitili
i ispitivali o tome što zna, koga poznaje.
Tijekom tog ispitivanja
spomenuo je pojedinca koji je surađivao s bin Ladenom
prije 11. rujna,
a s Khalidom Sheikhom Mohammedom nakon 11. rujna.
I da je on bio kurir između njih dvojice.
Rekao je da se kurir zove…
Abu Ahmed.
Naravno, ta informacija jako nas je zanimala.
CIA-JIN TAJNI ZATVOR
Pitali smo KSM-a,
koji je još bio u CIA-jinom tajnom zatvoru:
„Što znaš o Abu Ahmedu?”
KSM je prošao pojačane tehnike ispitivanja.
Govorio nam je praktički sve što nas je zanimalo.
Odgovorio je: „Čuo sam za Abu Ahmeda, ali više nije u Al Qaidi.”
Vratio se u ćeliju, koju smo ozvučili,
i svim ostalim operativcima Al Qaide koji su bili s njim rekao je:
„Da nitko nije govorio o kuriru.”
KSM je činio sve u svojoj moći da zaštiti kurira
jer je znao da nas Abu Ahmed može odvesti do bin Ladena.
Usredotočili smo se na to da nađemo Abu Ahmeda.
Bin Laden i KSM nisu mogli naći boljega.
Primjenjivao je dobru operativnu sigurnost
zbog čega ga je bilo vrlo teško naći.
S vremenom smo shvatili da je Kuvajćanin.
Istražili smo svaki mogući trag, ali nismo imali pojma kako izgleda.
Bio je enigma.
Dugo smo i uporno pokušavali odrediti njegov obrazac života,
njegovo kretanje, kamo putuje,
kakvom se komunikacijom služi, kako se njome služi.
Bojali smo se pogrešaka kojima bismo mu nehotice odali
da ga tražimo.
Sve to traje od 2002. do 2010.
Osam godina da ga nađemo na ovom planetu.
U ljeto 2010. dogodio se prijelomni trenutak.
Njegov smo mobitel locirali u pakistanskom gradu Peshawaru.
Uspjeli smo prisluškivati telefonski poziv.
Razgovarao je s nekim tko ga je poznavao otprije.
Prijatelj ga je pitao: „Što sad radiš?
Ne javljaš se. Ne viđam te.
Što radiš?”
Ponavljao je:
„Imam posla. Radim.”
Njegov prijatelj nije odustao.
„Ali što radiš? Što točno radiš?”
Uslijedio je trenutak tišine.
A onda je rekao:
„Radim isto što i prije.”
Prijatelj je odmah rekao: „Onda idi s Alahom.”
Bilo je jasno da je kao i prije opet radio za bin Ladena.
Trebali smo obavještajce na terenu.
OBAVJEŠTAJNI ČASNIK NA TERENU
Ljudi obavještajni rad vide kao analitičare koji čitaju izvješća.
Ja vidim ljude na ulici.
Kao zapovjednika su me rasporedili u Kabul i vodio sam mjesta diljem regije.
Trebamo obavještajne podatke koji potvrđuju sve informacije.
Što mislimo da znamo?
Što znamo da ne znamo? Što vidimo?
Gledali smo kako kurir ulazi u mali bijeli terenac.
U Pakistanu ima puno bijelih terenaca.
Naši CIA-jini agenti slijedili su ga od Peshawara
do grada zvanog Abbottabad.
Vozilo se napokon zaustavilo kod te velike kuće.
Sve je upućivalo na to da se u toj kući nešto događa.
To je bilo posve drukčije od svega što smo vidjeli.
Vidjeli smo kompleks koji je bio mnogo veći
od bilo kojeg kompleksa u tom području.
Kurir Abu Ahmed, saznali smo, kupio je tu kuću 2005.,
u skupom dijelu Abbottabada, bez vidljivih izvora prihoda.
Zidovi su bili visoki 3,5 do 5,5 metara,
s bodljikavom žicom na vrhu. A bio je tu i balkon…
zaštićen od pogleda.
Abbottabad je zbog planina poznat kao turističko područje.
Zašto bi netko na drugom katu dignuo zid visok dva i pol metra?
Osiguranje na najvišem katu je čudno.
Počneš sve povezivati.
To je netko tko uopće nije htio da ga vide.
To je bilo jako sumnjivo.
Alarmiralo je cijelu ekipu.
Bilo je prilično jasno
da je ondje netko od velike važnosti.
11. SIJEČNJA 2010.
21. RUJNA 2010. 9 GODINA NAKON 11. RUJNA
Odmah sam otišao predsjedniku Sjedinjenih Država
i informirao ga što smo našli.
Najprije smo informirali Mikea Vickersa, visokog dužnosnika Ministarstva obrane,
i Johna Brennana, šefa protuterorizma u Bijeloj kući.
Michael Morell mi je dan prije najavio
da će Obami prenijeti vrlo osjetljive informacije.
Na tom prvom sastanku s predsjednikom
Leon Panetta je došao i rekao:
„Uspjeli smo geolocirati bin Ladenova kurira
i slijediti ga do ovog kompleksa.”
Rekao sam: „Predsjedniče, prilično smo sigurni
da bi bin Laden mogao biti ondje.”
Predsjednik Obama bio je oprezno optimističan da bi to mogao biti
pravi trag kakav dosad nismo vidjeli.
Na kraju brifinga predsjednik nam je dao dvije naredbe.
A Barack Obama nije bio tip koji daje naredbe.
Prva je bila: „Leone, Michaele,
saznajte što se događa u tom kompleksu.”
A druga je bila: „Nikomu ne govorite.
Ovo je krug povjerenja.
Nitko drugi u našoj vladi ne smije znati za ovo.”
Počeli smo sa stalnim nadzorom,
motrili smo sve što se događalo u tom kompleksu.
Teško je doći do podataka.
Nije bilo telefona ni interneta.
Abu Ahmed koristio se mobitelima,
ali baterije bi umetnuo tek kad bi se udaljio od Abbottabada.
Krajnja operativna sigurnost.
I ravnatelj Panetta imao je ideje za prikupljanje podataka.
Možemo staviti kamere na stabla?
Drugi su rekli: „A da im prekopamo smeće u potrazi za mogućim tragovima?”
Ali nikad nisu dopuštali da se njihovo smeće iznese.
Spaljivali su svoje smeće.
Dogovarali smo s liječnikom da ode u kompleks,
obavi cijepljenje protiv dječje paralize i uzme uzorke krvi.
Nadali smo se da ćemo tako potvrditi da je to bin Ladenova obitelj.
Kuriri im nisu dopustili da uđu.
S vremenom smo počeli viđati žene i djecu
kako ulaze i izlaze iz kompleksa.
Počeli smo ih pratiti, nadzirati ih.
Otkrili smo da dvije obitelji
žive u kompleksu. Abu Ahmed i njegov brat.
Ali kad smo dobro pogledali satelitske snimke…
saznali smo da je u kući i treća obitelj.
Nikad ne napušta kompleks.
Djeca nisu išla u školu,
za razliku od sve druge djece u tom dijelu Pakistana.
Gledajući konop za sušenje rublja, ustanovili smo
koliko članova obitelji živi ondje.
Imali smo dovoljno toga o djeci i odraslima
da s velikom sigurnošću pretpostavimo tko bi mogla biti ta treća obitelj.
U jednom trenutku vidjeli smo malo stariju osobu
koja bi izašla iz kuće
i hodala u krugu, kao zatvorenik u zatvorskom dvorištu.
Svaki bi dan izašao i hodao po vrtu.
Svaki dan.
Zvali smo ga Šetač.
Primijenili smo vještinu mjerenja.
Vidimo osobu, sunce sja u ovom smjeru,
baca sjenu,
izmjerimo veličinu sjene,
odredimo točnu visinu onoga što baca sjenu.
A točna visina bila je visina Osame bin Ladena.
Doslovno sam se sav bio naježio.
„Bože, možda smo ga našli.”
Vidjela sam mnoge druge tragove o bin Ladenu.
Nisu bili ništa naspram ovoga.
Rekao sam: „Zaboga, ovo bi mogao biti bin Laden.
Učinite što god trebate da snimite lice.”
Odgovorili su: „Jako je teško, ravnatelju.
S jedne strane imamo zidove od 5,5 m. S druge strane od 3,5 m.
Nemamo dobar pogled.”
Sjećam se da sam im rekao: „Znate,
gledao sam filmove u kojima CIA to može.”
I smijali smo se. Svi su se smijali.
Ali nisu mogli dobiti jasnu sliku.
Ravnatelj Panetta vršio je silan pritisak da Centar za protuterorizam dozna više.
21. RUJNA 2010.
12. VELJAČE 2011. 9 G. I 5 MJ. NAKON 11. 9.
Jednog su me dana pozvali da posjetim jedinicu za bin Ladena
i održim brifing o intervjuu s Osamom bin Ladenom.
Pomislio sam: „To je stara priča, ali dobro.”
Intervju s bin Ladenom odradio sam 1998.
I to je jedini intervju u mojoj karijeri koji je poslije postajao sve popularniji.
Sjedim s CIA-jom i pregledavam snimke.
Mislim si… Zanimat će ih osiguranje oko bin Ladena.
Kako je došao? Kako je otišao?
Radiokomunikacije.
Sve im to prepričavam u mnogo detalja, a oni kažu:
„Imate li kakve dodatne snimke kako on hoda okolo?”
Što će im još snimki njega kako hoda okolo?
Tada to nisam znao,
ali htjeli su te snimke da bi utvrdili odgovara li hod, lagano šepanje,
držanje Šetača
onomu bin Ladena.
A najbliža snimka njega kako hoda koju je itko imao
bila je ona na kojoj dolazi na sastanak sa mnom 1998.
Uspoređivali su ih.
Ali ja to nisam znao.
Iako su Millerove snimke pokazivale sličnosti,
to nije bio uvjerljiv dokaz da je bin Laden ondje.
Naravno, ja sam mislio da bi to mogao biti bin Laden. Svi su to mislili.
No to treba dokazati do te mjere da onaj tko donosi odluke
bude dovoljno siguran da djeluje.
Izvješćivali su me svaki tjedan.
Katkad bi došli i rekli: „Nismo našli ništa novo.”
A ja sam im rekao:
„To nije dovoljno dobro.”
Uza sve to s čime se nosiš na poslu, preživljavaš tako
da se distanciraš od emocija.
Bilo je teško u mnogo pogleda.
Montirala sam te filmiće s uspomenama svog sina
jer je trebao maturirati.
U njima su sve te njegove aktivnosti kojih se ja nisam sjećala.
Nisam se sjećala tih događaja u životu moga sina.
I…
Te sam večeri otišla ljuta na posao.
Morala sam se pomiriti s time
da sam ja izabrala nastaviti s time.
Uvijek je postojao osjećaj da ne činimo dovoljno. Radni vikendi,
nedostaju ti članovi obitelji.
A onda mi je mama umrla
usred lova. I…
Prije nego što je umrla, rekla sam joj:
„Radim na nečemu jako važnome. Nadam se da ćeš…
Nadam se da ćeš to vidjeti.”
Kad je umrla od raka, žalovala sam, ali pomoglo mi je
što imam tu veliku odgovornost. Znala sam da napredujemo.
No bila sam opsjednuta obavještajnim podacima i dokazivanjem
da je bin Laden u tom kompleksu.
U tom trenutku, šanse da budete sto posto sigurni
da je ondje bile su iznimno male.
Postojao je i strah da bi bin Laden mogao shvatiti da je otkriven.
Bin Laden je mogao bilo kad otići,
pa je bilo riskantno i dalje skupljati informacije.
12. VELJAČE 2011.
14. OŽUJKA 2011. 9 GODINA I 6 MJESECI NAKON 11. RUJNA
Bili smo sve bliže donošenju odluke da napadnemo kompleks.
Predsjednika je zanimalo možemo li dobiti više informacija
i potvrditi da je bin Laden ondje.
Nismo imali stopostotne dokaze da je bin Laden uistinu ondje.
Sve se svodilo na indicije.
Nije bilo nijednog izravnog dokaza da je on ondje.
Rekao sam: „Predsjedniče, morate znati
da dokaza da Saddam ima oružje za masovno uništenje…
NEMA OMU-A
NEUSPJEH OBAVJEŠTAJNE SLUŽBE
NEMA DOKAZA
…ima više nego dokaza da je bin Laden u Abbottabadu.”
Nastao je potpuni tajac.
To je odluka o nacionalnoj sigurnosti.
Politički savjetnici rekli su mu da ako operacija ne uspije,
to će uvelike naštetiti njegovu imidžu u javnosti.
Meni je to bio najveći politički rizik.
Operacija u kojoj može poginuti puno američkih vojnika.
Repriza Cartera.
Kad se dogodila Islamska revolucija u Iranu, upali su u veleposlanstvo,
uzeli su hrpu talaca.
Predsjednik Carter poslao je helikoptere u Iran da spase taoce.
Srušili su se u pustinji i puno je ljudi poginulo.
Ispao je slab. SAD je ispao slab.
Ta usporedba s Carterom znači da je to propala operacija.
Godinu dana prije izbora. Carter nije opet izabran.
Čuo sam predsjednika Obamu kako kaže: „Ne zanima me politika.
Previše je prošlo
otkako bin Laden bježi od ruke američke pravde.”
Predsjednik je rekao:
„Želim da pripremite operacije za napad na ovaj kompleks.”
Rekao je: „Nisam odlučio to učiniti,
ali ako to učinimo, učinit ćemo to čim prije.
Pripremite plan.”
SPECIJALNE OPERACIJE
Nazvao je potpredsjednik Združenog stožera.
Rekao je: „CIA misli da imaju trag o Osami bin Ladenu.”
Oči su mu zasjale. On je SEAL-ovac.
To je san snova.
Bavim se spašavanjem talaca i napadima na terorističke organizacije.
Ali ovo je bila najveća misija u mojoj karijeri.
Godinu dana prije dijagnosticiran mi je rak.
Kronična limfocitna leukemija.
No rak nije napredovao do te mjere da izgubim sposobnost zapovijedati.
Nesretan slučaj, ali dao mi je paravan za akciju.
Imao sam opravdan razlog da se vratim u SAD.
Odletio sam u Washington i sastao se s ravnateljem CIA-je.
Rekao mi je za taj kompleks.
Rekao sam: „Čuj, trebaš smisliti operaciju
za napad na ovaj kompleks.”
14. OŽUJKA 2011.
10. TRAVNJA 2011. 3 TJEDNA PRIJE AKCIJE
CENTAR ZA OBUKU TAJNA LOKACIJA
Odabrat ćemo najbolje ljude da to obave za Sjedinjene Američke Države.
Uključit ćemo SEAL-ovce u tu misiju.
SEAL Tim 6 je elitna jedinica mornarice.
Najprije smo imali SEAL Tim 1 i 2,
a oko 1980. zapovjednik Richard Marcinko okupio je Tim 6.
Dao mu je broj šest jer je znao da će Rusi reći:
„Postoje timovi jedan, dva i šest.
Gdje su 3, 4 i 5?” Dobro protuobavještajno djelovanje.
Volim reći: „Nije to šuplja tikva. Razmišljamo.”
Baš smo se vratili iz Afganistana.
U Miamiju smo na Floridi da ronimo i imamo malo slobode,
družimo se s dečkima na plaži.
Sjedili smo na terasi kad su nam javili
da nas vraćaju u Virginia Beach. Nismo znali zašto.
Bili smo razočarani jer od tih hitnih akcija nikad ništa.
Brifiraju te o hrpi gluposti koje nemaju veze s tobom.
I koma je.
Miamiju smo se veselili još dok smo bili u Jalalabadu.
Kad sam ih doveo, doveo sam ih s dopusta.
Već po govoru tijela vidio sam da nisu sretni.
Mislili su da je riječ o vježbi.
Došli smo na neko obično mjesto. Nešto poput male škole, prizemnica.
Naoružani čuvar ispred, uđemo.
Izgleda poput učionice. Unutra su ploče za pisanje.
Bili su u sobi za brifing. Došao je CIA-jin čovjek
i tražio da potpišu ugovore o tajnosti.
To nije bilo neobično jer imali smo osjetljivu obuku.
Kad je došla CIA-jina časnica, čuo sam
da spominje Abbottabad. Nikad nisam čuo za taj grad.
I sad se još naježim.
To je grad u drugoj zemlji za koji nikad nisi čuo.
Prišao je zapovjednik SEAL-ova Tima 6
i samo nonšalantno rekao…
„Gospodo, lovimo Osamu bin Ladena.”
Meta je Osama bin Laden.
Najtraženiji terorist na svijetu.
Pomislio sam: „Najvažnija misija u novijoj povijesti.
Kakva čast. Kakva sjajna ekipa.”
Rekli su da je to vremenski osjetljivo.
Imamo dva tjedna do nula posto Mjesečeva sjaja u lunarnom ciklusu.
Krećemo na jedan od ta dva dana.
Gospodo, ovo nije vježba.
Moramo obaviti zadatak. Počnimo se pripremati.
Mi smo ih trebali pripremiti za ono što će učiniti.
Dati im alate da obave što moraju.
U ovom slučaju postupili smo drukčije.
Odlučili smo doslovno izgraditi postojeći kompleks
da ondje vježbaju.
CIA je podigla model u naravnoj veličini.
Izvana je izgledao kao kompleks Osame bin Ladena.
Tako da su SEAL-ovci mogli ući i vježbati
taktičko kretanje samim objektom.
Piloti su uvježbavali svoje profile.
SEAL-ovci su se mogli spuštati na vrh dvokatnice i u dvorište.
Ponovili smo to toliko puta da su nas zglobovi boljeli. Tetive su se upalile.
„Dokazali smo da se možemo brzo spustiti. Ne moramo to ponavljati.”
Znali smo kakvog je oblika i gdje su zgrade.
No nismo znali kako izgleda unutra.
Je li to bio otvoreni prostor ili hodnik sa sobom lijevo i sobom desno?
Pa je ta građevina bila modularna.
-Ušao. -Soba čista!
Svaki se put mijenjala.
Evo!
Bili su tako uigrani da bi rastavili kompleks svake večeri
za slučaj da prelijeću neprijateljski sateliti.
10. TRAVNJA 2011.
17. TRAVNJA 2011. 2 TJEDNA PRIJE AKCIJE
Tu su vježbu prošli više od stotinu puta.
Planiraš i planiraš i planiraš
i uvježbavaš i uvježbavaš i sagledavaš svaku nepredviđenu okolnost.
I ono najjednostavnije.
Kamo ćeš sjesti u helikopteru?
Na što ćeš sjesti? Na ovu vrstu stolca?
Kamo ide pas? Simulirajmo odlazak auta, da spuštanje užetom nije uspjelo.
Što ako nekog upucaju? Što ako ova soba eksplodira?
Što ako s 24 čovjeka padnemo na 12?
Štošta su uništili i poslali na popravak.
Natrag!
A mi smo to onda morali opet izgraditi.
Što smo učinili dobro, što loše?
Dvanaest sati dnevno uvježbavanja i planiranja.
Onda bismo se vratili u vojarnu, stajali oko makete i razgovarali o tome.
Hoće li imati neko čudo od tehnike,
pa da s gornjeg kata mogu izaći u uličicu?
Može li netko izaći iz kanalizacije?
Jedan je od šefova pitao: „Što se najgore može dogoditi?”
Najmlađi će: „Helikopter bi se mogao srušiti u dvorištu.”
Svi smo ga pogledali i mislili: „Zašto bi nas tako urekao?”
17. TRAVNJA 2011.
24. TRAVNJA 2011. 1 TJEDAN PRIJE AKCIJE
Glavna privremena baza za operaciju
bila je u Jalalabadu na afganistanskoj strani granice.
Na tih 350 kilometara bilo je svakojakih problema.
Rizici su bili značajni. Letiš u pakistanskom zračnom prostoru.
Kompleks je bio blizu pakistanske vojne akademije
i drugih važnih vojnih objekata.
U Abbottabadu su obučavali vojne časnike.
Morali smo biti oprezni jer ako otkriju prijetnju,
tko zna što će učiniti?
Predsjednik Obama dao je do znanja da Pakistance nećemo obavijestiti.
Njihova obavještajna služba već godinama radi na dvije strane.
Bili su povezani s puno militantnih, terorističkih skupina.
Pa i s Al Qaidom.
Mogli bismo se naći u ratu s Pakistanom.
Koji ima specijalce, obavještajce, zrakoplovstvo,
oklopne snage, nuklearno oružje.
Možemo li tih 260 km prijeći neopaženo?
Pogledat ćemo gdje su pakistanski radarski sustavi,
što sve pokrivaju a vi ćete to pokušati izbjeći.
Let u Pakistan sa sobom je nosio toliko neizvjesnosti.
Mogli su nas srušiti na dolasku, ali i na odlasku.
I kad smo se šalili, dečkima sam rekao:
„Shvatimo to ozbiljno. Ovo je jednosmjerna misija.
Nećemo se vratiti. Ovo je zadnja misija koju ćemo obaviti.”
A onda smo u hangaru ugledali te helikoptere.
Imali smo dva povjerljiva tipa helikoptera koje je bilo teže otkriti radarom.
Smijali smo se i sjećam se da smo rekli:
„Šanse za preživljavanje upravo su nam porasle
jer nismo znali da u rat idemo u Transformerima.”
To je prva misija s tim novim helikopterima.
Ne znam koliko su ih testirali, ali imali smo opaku tehnologiju.
Sve su te operacije strašne. Zato nosimo strojnice.
Vrlo je rizično, vrlo opasno i mora upaliti.
24. TRAVNJA 2011.
26. TRAVNJA 2011. 5 DANA PRIJE AKCIJE
Admiral McRaven je došao na ideju da nas pošalje u Jalalabad u Afganistanu.
„Ako dobijete zeleno svjetlo, bit ćete spremni.”
Od djece se uvijek teško oprostiti.
Nažalost, mi iz SEAL Tima 6 na to smo se bili naviknuli.
Obavio bih to sa svojom djecom.
Otkad su bili bebe, pa dok nisam napustio vojsku.
Moraš se oprostiti, moraš to pregrmjeti.
U nekom im trenu moraš dati zadnji poljubac, okrenuti se i to je to.
Jesu li znali da se opraštate i da se možda nećete vratiti?
Da, bili su dovoljno pametni.
I imali su prijatelje čiji se tate nisu vratili. Znali su.
26. TRAVNJA 2011.
28. TRAVNJA 2011. 3 DANA PRIJE AKCIJE
Došao je trenutak da se izvijesti Vijeće za nacionalnu sigurnost.
Jako dobro poznajem Obamu.
Jedan od mojih poslova bio je da budem tip koji poznaje Obamu.
Njegov je govor tijela odavao
da je bio spreman riskirati s ovime.
Potpuno se usredotočio na sve to.
Predsjednik je pitao sve šefove misle li da trebamo krenuti u akciju.
Puno različitih mišljenja. Mnogi su postavljali pitanja.
Državna tajnica Clinton poduprla je plan.
Jim Clapper, ravnatelj Obavještajne službe,
i ja također smo to zdušno poduprli.
Ja sam rekao: „Da, uvijek ste govorili da ćete to učiniti.”
No bilo je mnogo argumenata protiv.
Potpredsjednik je glasao protiv. Mislio je da podaci nisu dovoljno dobri
i bio je zabrinut zbog posljedica na američko-pakistanske odnose.
A Bob Gates, ministar obrane,
bio je zabrinut za sigurnost vojnih snaga.
Bob Gates bio je u američkoj vladi kad se dogodio Desert One.
Akciji se protivio zbog mogućeg pada helikoptera kao kod Desert Onea.
Gates je to rekao, a ja si mislim: „Nemoj to reći naglas.”
Jer što ako se to dogodi, a onda svi ti sastanci izađu na vidjelo?
Evo, ja sad to vama govorim.
Doznalo bi se da je netko to spomenuo, a…
„O, Bože! Obama je to ignorirao.”
Predsjednik je sve to slušao
i rekao: „Dopustite da to uzmem u obzir.”
Predsjednik Obama rekao je da će donijeti konačnu odluku
i da želi razmisliti do sutradan.
28. TRAVNJA 2011.
29. TRAVNJA 2011. 2 DANA PRIJE AKCIJE
Sljedećeg jutra… Jasno se toga sjećam. Bio sam u sjedištu.
Nazvao me Tom Donilon, savjetnik za nacionalnu sigurnost,
i rekao: „Predsjednik je odlučio da idemo u akciju.”
Ovo je velik rizik.
Kladimo se na to da je bin Laden ondje. Kladimo se na to da ćemo uspjeti.
Ali nikad nećemo imati bolju priliku da uhvatimo bin Ladena.
Da. Idemo.
29. TRAVNJA 2011.
30. TRAVNJA 2011. 1 DAN PRIJE AKCIJE
Dvadeset četiri sata prije same akcije
u Washingtonu se održavao važan događaj.
Večer dopisnika Bijele kuće.
Odlučili smo da ćemo se svi pojaviti
jer bi inače to bilo sumnjivo.
Odlazak na tu Večer dopisnika jedno je od najčudnijih iskustava u mom životu.
Predsjednik Sjedinjenih Država.
Ljudi koji su sudjelovali u ovome, od predsjednika naniže,
shvaćali su važnost tajnosti.
Mislim da je Večer dopisnika u neku ruku bila dobar paravan
jer sve je bilo kao i inače.
Divno je biti ovdje na Večeri dopisnika Bijele kuće.
Kakav tjedan.
Bilo je teško.
Silno sam poštovao njegovu sposobnost da praktički odigra ulogu
predsjednika Sjedinjenih Država.
Lijepo je opet biti s toliko cijenjenih gostiju,
važnih državnih službenika,
nevažnih državnih službenika. Znate tko ste.
A onda je nastupio komičar i zbijao šale o bin Ladenu.
Misle da se bin Laden skriva u Hindukušu,
no jeste li znali da svaki dan od 16 do 17 h vodi emisiju na C-SPAN-u?
Svi su se smijali.
A svi smo duboko u sebi mislili:
„Da samo znate
ono što ja znam.
I što će se sutradan dogoditi.”
Najpovjerljivija operacija
u posljednjih 20 godina.
Hvala i laku noć.
30. TRAVNJA 2011.
1. SVIBNJA 2011. DAN AKCIJE
Sutradan je bila nedjelja. Otišao sam na misu.
I tu sam priliku iskoristio da se pomolim
za ono što će se dogoditi toga dana.
Molio sam se da budemo uspješni.
Iz crkve sam otišao ravno u CIA-ju.
SJEDIŠTE CIA-JE
Dan akcije. Vrijeme je.
Mnogo priprema u Protuterorističkom centru u SAD-u odrađeno je u tišini.
Bili smo napeti.
Moja je uloga bila da prenosim komunikaciju.
Tina je bila za stolom do mene.
Noć prije nisam spavala.
Bio je to golem pritisak.
Tad sam prvi put osjetila mrvicu sumnje.
Radili smo na tom tragu, a sad šaljemo vojnike…
Možda u opasnost.
Svi smo osjećali odgovornost.
Sve je postalo mnogo stvarnije.
Ili ćemo doživjeti nevjerojatan uspjeh
ili užasan neuspjeh.
SEAL-ovci su imali obitelji.
Moj je posao bio da im omogućim da budu uspješni.
Samo sam na to mislio.
Sastavili smo oporuke, dali punomoći
da bi obitelj bila zbrinuta ako pogineš.
Ali iz ove se misije vjerojatno nećemo vratiti,
pa moram svima rukom napisati pismo.
Sjećam se da sam pisao pisma svojoj djeci. U stilu…
„Žao mi je što nisam uz tebe.” A suze padaju na list papira.
Vrlo sam rano došao u Bijelu kuću.
Vikendom ljudi obično dolaze u obilaske.
No sve smo to otkazali
jer bi bilo vrlo sumnjivo da ljudi hodaju hodnicima
i u nedjelju vide toliko visokih dužnosnika.
Mnogi od nas rano su se okupili u Operativnoj sobi.
Tjeskoban si. Zabrinut si. Nervozan si.
To je doista izgledalo kao zapovjedni centar.
Obama sjedi na čelu stola.
Uokolo stola sjede viši članovi njegove vade.
Bob Gates, Hillary Clinton.
Leon Panetta je na jednom ekranu.
On je u CIA-ji, s hrpom ljudi u njihovoj Operativnoj sobi.
A na drugom ekranu je admiral McRaven, koji je u Jalalabadu.
Bilo je to strašno iščekivanje.
Vrhovni zapovjednik dao je naredbu.
On je najviše mogao izgubiti.
Imao je jako napet izraz lica.
Vidjelo se da je malo nervozan.
Imamo vezu s admiralom McRavenom u Jalalabadu.
On je ondje.
22.29 H
Nisam se puno naspavao.
Ovo je trebao biti povijesni trenutak. Nisam htio da nešto pođe po zlu.
Dečkima sam rekao: „Čeka nas posao. Obavimo ga.”
Bin Ladenovo kodno ime je Geronimo. To je unaprijed dogovoreno.
U zraku je silna bojazan da bi nešto moglo poći po zlu.
Što ako bin Laden nije ondje?
Sjećam se dojave da su helikopteri poletjeli. Mislio sam…
„Krećemo.”
22.50 H
Nitko još nije letio u njima. Kako da ne razmišljam o tome?
Misli na nešto jednostavno. Brojit ću.
Jedan, dva, tri, četiri.
I tako ja brojim.
Oko 557, sjećam se da sam rekao:
„Jutros je kukavica napala slobodu, a sloboda će biti obranjena.”
To je Bush rekao 11. 9. Ne znam kako sam se toga sjetio.
Zaboravi brojanje. Ponovit ću to.
Jutros je kukavica napala slobodu, a sloboda će biti obranjena.
Tada sam pomislio: „U redu, na zadatku sam.
Ovo je pravi tim i ubit ćemo ga.”
Napuštaju Jalalabad.
Onda neko vrijeme lete u afganistanskom zračnom prostoru
i mirno dišeš.
U nekom trenu prijeđu granicu, uđu u Pakistan
i sve si zabrinutiji.
Kad će ih pakistanska vojska opaziti?
Pakistanci su već više puta pucali na nas.
Nisam uopće sumnjao. Ako Pakistanci opaze helikoptere
i misle da to dolaze američke snage, napali bi nas.
Bilo je tako napeto. Pozorno smo slušali
postoji li ikakva naznaka da su ih otkrili.
Sada ćemo saznati funkcionira li ta tehnologija.
Dok su ti dečki u zraku
i više od sata lete pakistanskim zračnim prostorom,
samo besposleno sjedite u toj sobi u Washingtonu
jer se nema što raditi.
Obama uzima pauzu. Kaže: „Idem gore.
Javite mi kad se moram vratiti.”
Onamo odlazi kartati.
Kompulzivno je kartao kad je bio nervozan ili kad je trebao misliti na nešto drugo.
Mi svi samo sjedimo i počeli smo razgovarati o 11. rujnu.
Ljudi stoje, piju kavu, kažu: „Ja sam radio ovo i…”
Jednostavno smo se vratili na taj dan.
Shvatiš da smo svi
ondje zbog bin Ladena.
A onda se Obama vratio.
Na drugoj strani hodnika
bila je mala soba za sastanke u kojoj je general nadgledao operaciju.
Obama je ušao onamo
i onda su svi počeli dolaziti u tu malu salu za sastanke.
McRaven nam je počeo sve tumačiti.
On je Božji glas za cijelu tu operaciju.
Kritični trenutak nastupio je dvije minute od mete.
KOMPLEKS
Tu smo bili iznimno ranjivi.
Pakistanska vojna akademija u neposrednoj je blizini,
a nekoliko kilometara dalje je velika pješačka bojna.
Stotine vojnika moglo je napasti SEAL-ovce.
Bili bismo okruženi Pakistancima.
Predsjednik je bio jasan:
„Ako do toga dođe, borite se i izvucite se.”
Nismo htjeli neku vrstu talačke situacije,
da Pakistanci drže naše vojnike.
Tip iz zrakoplovne posade pruža ruku i otvara vrata.
Gledamo kroz prozor, dvije minute od bin Ladenove kuće.
Više nismo na obuci. Ovdje ima struje.
Sad smo u pakistanskom odmaralištu.
Plan je da lebde, tim se spušta. Napadamo odozgo i odozdo.
To je savršen plan. Tada je nastao pakao.
12.29 UJUTRO
Kad su se helikopteri pozicionirali nad kompleksom…
jedan od helikoptera počeo je podrhtavati.
Silovito je pao.
Srušio se.
To je trenutak
kad ti želudac dođe do usta.
Bio sam na metar od Obame.
Izgledao je krajnje šokiran i zabrinut.
Pomisliš: „Ponavlja se Desert One.”
Pomislila sam: „O, Bože!
Možda smo izgubili ljude zbog tog traga koji smo slijedili.”
Svi su na iglama i čekaju i čekaju da vide
hoće li biti kakvog odgovora.
Ljudi iz susjedstva reagiraju. Pale se svjetla.
U ABBOTTABADU SE SVE ZATRESLO
Operacija je ugrožena na društvenim mrežama.
ŠTO SE ZBIVA U ABBOTTABADU?
SRUŠIO SE HELIKOPTER
Pročulo se da se srušio helikopter.
SRUŠIO SE VOJNI HELIKOPTER
Nisu znali da je američki. Pretpostavili su da je pakistanski.
KAŽU DA NIJE KVAR I DA JE SRUŠEN. KRUŽIO JE 3-4 PUTA.
OBOREN HELIKOPTER
Neuspjeh iz protuobavještajne perspektive.
I upozorenje pakistanskim obavještajcima.
Vidjelo se da je misija u opasnosti.
Rekao sam Billu McRavenu: „Koji se vrag događa?”
Znao sam da su dečki dobro. Izašli su iz helikoptera.
Kad se helikopter spuštao,
zrak koji je potisnuo udario je o taj zid visok 5,5 metara
i stvorio vrtlog, pa je helikopter izgubio uzgon.
Nagnuo se i tresnuo u obor za životinje.
Bill nije ni trepnuo. Rekao je: „Pozvao sam rezervni helikopter.
Probit ćemo se kroz zidove. Nastavit ćemo s misijom.”
I rekao sam: „Bog te blagoslovio. Učinimo to.”
Dečki iz oborenog helikoptera su krenuli.
Drugi helikopter dolazi odmah nakon toga.
Nisam znao za problem prvog helikoptera.
Moj je tim trebao ostaviti neke dečke i otići na krov.
Ostavimo ih, kao na obuci. Podignemo se i odmah spustimo.
Pilot drugog helikoptera nije znao što se dogodilo.
Nije znao jesu li pucali na njih. Pa opreza radi,
sletio je izvan kompleksa.
Pilot nam kaže: „Izlazite.”
Dečki sad nisu ni blizu mjesta gdje bi trebali biti, prema planu A.
Trebao bih biti na krovu.
Sjećam se da sam pomislio: „Onda rat započinjemo odavde.”
Dobra vijest je da smo imali plan B, plan C i plan D.
Pokušavaju upasti u kompleks.
Na vanjskom zidu postojala su nekakva vrata.
Dok gledam, na vrata stavljaju eksplozivno punjenje.
Vidim eksploziju…
Ali ne miču se.
Ispostavilo se da su to lažna vrata na betonskom zidu debljem od metra.
Okrenuo se i rekao: „Neuspješno probijanje, ovo je loše.”
A ja ću: „Ne, ovo je dobro.”
To su lažna vrata.
Nitko to ne radi. On je unutra.”
Znamo za otvorenu garažu desno od nas.
Vidjeli smo aute kako ulaze i izlaze. Raznijet ćemo ta vrata.
Dojavio sam: „Neuspješan proboj. Raznijet ćemo otvorenu garažu.”
A netko kaže: „Nemojte. Otvorit ćemo je.”
I tako se vrata otvore
i proviri rukavica s palcem koji prepoznajem.
Uđemo onamo.
U roku od nekoliko minuta
svi su u glavnom području kompleksa.
Mračno je. Dečki imaju naočale za noćni vid.
Očito su pod adrenalinom.
Vidjeli su se laserski označivači na oružju i kako se kreću.
Vidjeli ste kako dečki češljaju kompleks i traže prijetnje.
A onda sam vidio da dečki ulaze u dvokatnicu.
To je sve što sam vidio.
12.31 UJUTRO
Vlada tolika napetost.
Bog zna što će se sad dogoditi.
To je trenutak kad sve što si planirao,
sve čemu si se nadao u akciji hvatanja bin Ladena,
sljedećih je 20 minuta na kocki.
Doznat ćeš je li ovo uspjeh ili neuspjeh.
Tišina je trajala 20 minuta.
Najduljih 20 minuta u mom životu.
Tijekom tih 20 minuta SEAL-ovci na terenu…
Najprije su nabasali na Abu Ahmeda i ustrijelili su ga.
Onda uđemo u prizemlje te kuće
i jedan od mojih dečki upuca jednog od kurira i njegovu ženu.
Skočila je pred njega.
Žene se pretvaraju u ljudski štit.
To je još jedan pokazatelj. Ovdje je.
Penjemo se stubama. Nailazimo na zaključana vrata.
Zovem probijača i on raznese ta vrata.
Ja sam otprilike šesti u tzv. vlaku
i penjemo se stubama.
Tip ispred vidio je bin Ladenova 20-godišnjeg sina, Khalida bin Ladena.
Khalid je skočio iza ograde stubišta.
Čuo sam tipa ispred kako šapuće Khalidu da ga zbuni.
Dođi.
Rekao je „dođi” na dva jezika.
To je zbunilo Khalida. Izašao je…
Pucao je i ubio ga.
Na prvom smo katu i želimo ići na drugi,
gdje će biti bin Laden.
No moramo raščistiti taj prvi kat prije nego što krenemo.
Dečki se počinju odvajati.
Svi se sele ispred mene i sad sam ja zadnji.
Postajem čovjek broj dva.
Prvi je okrenut prema stubama, drugi mu govori kad imamo dovoljno ljudi.
Želim četvoricu i tražim okolo.
Imali smo 23 tipa na terenu, nekoliko kuća, nekoliko katova.
Ponestat će ljudi. Ostali smo nas dvojica.
Iznad stuba za drugi kat je zastor.
Iza njega se kreću ljudi. Prvi čovjek ih vidi.
Kaže: „Možda su bombaši samoubojice. Možemo ih srediti, ali idemo odmah.”
Idemo bombašu samoubojici. Dosta mi je razmišljanja.
Stisnuo sam ga i krenuli smo stubama.
Popeli smo se do vrha stuba.
Broj jedan je rastvorio zastor, ondje su stajali ljudi.
Skočio je na njih.
Ublažit će eksploziju.
Otišao je onamo, pa sam ja skrenuo ovamo.
Pola metra dalje, preda mnom je stajao Osama bin Laden.
Bio je to trenutak kad se sve usporilo.
Viši je i mršaviji nego što sam mislio.
Brada mu je bila sijeda, ali prepoznao sam mu nos.
Nema sumnje, to je on.
Neće se predati.
Prijetnja je. Ne samo meni nego i timu.
Mora umrijeti.
12.50 UJUTRO
Kako je vrijeme prolazilo, bilo je tako napeto.
Čekali smo i čekali da čujemo bilo kakav odgovor.
Zavladala je mukla tišina.
Čekali smo da čujemo.
To me pomalo podsjetilo na bolničku čekaonicu
kad netko treba roditi.
U iščekivanju si, zabrinut si.
Bilo je to dugih 19 minuta.
A onda me nazvao zapovjednik kopnenih snaga.
Zapovjednik je preko radija rekao:
„Za Boga i zemlju! Geronimo, Geronimo, Geronimo.
Imamo ga.”
Znamo da to znači:
Američke snage ubile su Osamu bin Ladena.
Ono… „Bokte!” Nitko ništa ne govori.
Nije bilo pljeskanja.
U toj je sobi bilo jako tiho.
Tišinu prekida Obama, koji se nije pomaknuo sa stolca,
i samo kaže: „Imamo ga.”
Kad sam to čula, suze su mi navrle na oči.
Pogledala sam kolegu koji je bio gore sa mnom.
Samo smo se pogledali.
Bilo je nestvarno to ondje čuti.
Za mene je to bio nekakav kraj. Pravda je spora, ali dostižna.
Imamo ga.
Pomislila sam: „O, moj Bože. To je to.”
Nadala sam se da mama zna, gdje god bila.
Bio je to pravi osjećaj olakšanja.
Nakon deset godina lova na bin Ladena,
događaji toga dana urezali su mi se u pamćenje.
Bilo je emotivno,
ali trajalo je samo nekoliko sekundi.
Jer u žaru tog trenutka
još smo usredotočeni na siguran povratak SEAL-ovaca i helikoptera.
Obama je još izgledao napeto. Ustao je i rekao:
„Recite mi čim izađu iz pakistanskog zračnog prostora.”
Misija nije bila gotova.
Dečke smo morali dovesti iz Pakistana u Afganistan.
Nitko neće prodisati dok to ne završi.
12.54 UJUTRO
Stojim, gledam bin Ladenovo tijelo.
Prilazi mi jedan od dečki i pita: „Dobro si?”
A ja kažem: „Što ćemo sad?”
A on će: „Naći ćemo računala. Dođi.” Ja ću: „Imaš pravo. Tu sam. Bokte!”
Zapovjednik kopnenih snaga zove i kaže:
„Našli smo pravu riznicu podataka na prvom katu.”
U uredima ima svega: od staromodnih tvrdih diskova do kompaktnih diskova.
Rekao sam: „Pokupite sve što možete. Moramo krenuti odavde.”
U to vrijeme, izvan kompleksa,
već su se okupili ljudi zbog buke u susjedstvu.
Kolega iz agencije bio je lingvist i nalazio se na periferiji kompleksa.
Pokušavao ih je držati podalje.
Snajperist je rekao: „Spreman sam ih pokositi. Bolje ti je da ih odgovoriš.”
Rekao sam dečkima:
„Ne želim nikoga ubiti osim ako se ne osjećate ugroženo.”
Bio sam jako nervozan. Rekao sam: „Možemo li to malo ubrzati?”
Nismo skidali oči s pakistanskih radara.
Nalazimo sjajne stvari. Htjeli smo 32 minute na tlu,
ali sad smo ondje već 45 minuta.
Što dulje ostanemo, više ćemo života spasiti.
Možda spasimo američki grad ili London onime što nađemo
ako nešto planiraju. Moramo ostati do samog kraja.
Na tlu su ostali dulje nego što bi itko htio.
U to se vrijeme stvorila velika gomila.
Kaže im: „Nemate što vidjeti. Pakistanska vježba. Bez brige.
Vratite se kućama.”
Moramo pokupiti bin Ladenovo tijelo. Ide s nama.
Izlaze s bin Ladenovim tijelom,
ukrcavaju se u helikoptere
i odlaze.
Raznijeli su oboreni helikopter zbog povjerljivog materijala na njemu.
Sve je to bilo kao da gledate film.
Odlazimo. Pilot leti što brže može. Pakistanci sigurno znaju da smo ondje.
Radar je uključen. Otvaraju im se silosi.
Podignuli su nekoliko F-15-ica,
pokušavaju presresti naše helikoptere na povratku.
F-16 protiv helikoptera. Loše. Mogli bi nas oboriti.
Startao sam sat i moram doći do 90.
A 90 minuta znači da prelazimo iz Pakistana u Afganistan
i više nas ne mogu oboriti. Imamo F-15-ice na granici da nas zaštite.
Deset minuta. Moramo doći do 20 minuta.
Helikopteri se kreću malim brzinama iznad terena.
Primamo dojave s tla koliko su daleko od povratka u bazu.
I 30 minuta. Moram doći do 90.
Svi mi u tom centru poticali smo helikoptere
da lete što brže mogu.
Prošlo je 60 min. Moramo doći do 90. I 70 min.
Pokušavam skrenuti misli s toga.
Razmišljam o Olimpijskim igrama u Lake Placidu 1980.
Uzbuđenje i napetost rastu. Centar je ispunjen do posljednjeg mjesta.
Najbolji ruski hokejaški tim koji je ikad okupljen.
Zlatnu medalju nisu izgubili od 50-ih.
Igraju protiv Amerikanaca koji su tek završili faks.
Nemaju što tražiti na ledu, ali sad pobjeđuju.
Četiri naprama tri, treća trećina. Čuje se gomila.
Deset, devet, još možete zaribati. Nervozni su.
Osam,
sedam,
šest,
pet,
četiri,
tri,
dva.
Nakon 85 minuta leta oglasio se pilot
i rekao: „Gospodo, prvi put u životu
bit će vam drago čuti… Dobro došli u Afganistan.”
Vjerujete li u čuda?
Da!
Nevjerojatno!
Kad helikopter prijeđe pakistansku granicu,
Pakistanci se okreću.
Čuje se velik uzdah olakšanja jer su na sigurnom.
02.51 UJUTRO
Nestvarno je što smo uspjeli.
Jer već smo prihvatili smrt na ovoj misiji,
ali lijepo je živjeti.
Kad su ti helikopteri opet sletjeli u Jalalabadu u Afganistanu,
to je bio trenutak kad smo svi mi za stolom rekli:
„Zadatak obavljen.”
Sve što smo učinili, sve planiranje,
sav posao,
isplatilo se kad smo postigli nešto za što sam mislio da nikad nećemo,
a to je da smo priveli bin Ladena pravdi.
Zagrlili smo se i čestitali si.
-Bravo, Nacionalna sigurnosti. -Gospodine.
-Hvala. -Gospodine.
Ponosim se vama.
-Sjajno odrađeno. -Hvala.
Kad ti predsjednik SAD-a kaže da si nešto sjajno odradio,
to se ne zaboravlja. Taj se trenutak ne zaboravlja.
Na dan akcije
moja je kći bila maturantica.
Imala je posljednji koncert.
A moja žena pita: „Gdje si?”
Rekao sam da ne mogu.
A ona će: „Ne možeš? Ne možeš odvojiti jedan sat?
To što radiš važnije je od tvoje kćeri?”
Rekao sam da moram ići i poklopio.
Ostatak dana sjedila je na kauču
i pokušavala shvatiti kako pokrenuti rastavu.
Radim toliko sati,
sedam dana u tjednu,
nemam slobodnih dana.
Brak mi je bio u velikim problemima.
Kad je predsjednik odlučio reći naciji,
nazvao sam je i rekao: „Upali televizor
i razumjet ćeš.”
A ona je rekla: „Imate ga.”
Očekuje se da će predsjednik Obama objaviti nešto neočekivano.
Ne znamo o čemu je riječ, ali očekujemo da će to biti
neka veoma važna objava jer ovo je krajnje neuobičajeno.
Kod kuće sam i kćeri čitam priče za laku noć.
Emily, moja supruga, uđe i kaže:
„Svi telefoni zvone.” Ja ću: „Čitam priču.”
Ona: „Svi telefoni zvone.” To nikad nije dobro.
Nazvali su iz Bijele kuće. Obavještavaju svaku medijsku kuću
da će dati izjavu večeras oko…
Obama je rekao: „Trebam govor.” A ja ga nisam napisao.
Pomislio sam: „O, sranje!”
Okrenuo sam se i viknuo: „Trebam pet minuta!”
A onda: „Sranje. Tako se ne razgovara s predsjednikom.
Pogotovo ne pred cijelim kabinetom Nacionalne sigurnosti.”
Bio sam… A on je rekao: „Sve u redu.”
Porazgovarali smo o tome što želi u govoru.
Napisao sam tisuće govora u životu.
Osjećaj pri pisanju ovog ni s čim se nije mogao mjeriti.
Kad sam napisao prvu rečenicu,
postao sam svjestan razmjera toga što imam priliku učiniti.
„Govorim svijetu o ovome.”
Bilo je mahnito, ali navikao sam na to s Obamom.
Voli uređivati do samoga kraja.
S njegovim ispravcima na papiru
morao sam trčati do operatera telepromptera
da preteknem Obamu koji hoda iza mene.
No sablasno je bilo to
što je za to okupljena vrlo mala skupina novinara.
I tu je šačica nas, ali to je golema prazna soba.
Na televiziji vidite Obamu kako dolazi dugim crvenim hodnikom do podija.
A govori samo kamerama.
Nema publike.
Mi samo sjedimo u stražnjem dijelu prostorije.
Dobra večer.
Večeras mogu objaviti američkom narodu i svijetu
da su Sjedinjene Države provele operaciju
u kojoj je ubijen Osama bin Laden, vođa Al Qaide.
Predsjednik Obama kaže: „Osama bin Laden.”
Pogledao sam Osamu bin Ladena i pomislio:
„Kako sam dospio ovamo iz Buttea u Montani?”
A onda on nastavi govoriti
i dečki oko mene kažu: „Reci da nitko nije ozlijeđen.”
Operaciju je izveo mali tim Amerikanaca, iznimno hrabrih i sposobnih.
Nijedan Amerikanac nije stradao.
Gledao sam Brennana tijekom govora i pitao:
„Koliko ste dugo lovili bin Ladena?”
A on je ispalio kao iz puške: „Petnaest godina.”
Odmah je to znao.
Od Sudana do Afganistana.
I tek tada shvatite:
„Bože, toliko je ljudi pokušavalo uhvatiti tog tipa.”
Prije gotovo deset godina
vedri rujanski dan u crno je zavio
najgori napad na američki narod u našoj povijesti.
U noćima poput ove
tim obiteljima kojima je teror Al Qaide uzeo bližnje možemo reći…
Pravda je zadovoljena.
Zahvaljujemo obavještajcima i stručnjacima za borbu protiv terorizma
koji su neumorno radili da bi se ovo postiglo.
Američki narod ne vidi njihov rad i ne zna njihova imena,
ali oni večeras osjećaju zadovoljstvo zbog svoga rada…
i rezultata svoje potrage za pravdom.
Hvala vam.
I neka Bog blagoslovi Sjedinjene Američke Države.
Nakon što je održao govor,
vratio sam se u svoj ured.
Kad sam počeo izlaziti iz Zapadnog krila,
vidio sam da je vani jače svjetlo nego inače za to doba noći.
Vidio sam mnoštvo ljudi kako se slijeva prema parku Lafayette.
Skandirali su: „SAD, SAD!”
Ljudi su se zajedno radovali zbog onoga što se dogodilo.
I tada sam shvatio
da pravdu nismo donijeli samo bin Ladenu
nego smo pravdu u mnogo pogleda donijeli
i svim tim žrtvama, onima čija je rodbina poginula
u tornjevima WTC-a i drugdje.
Otišao sam dolje, uzeo pivo iz hladnjaka,
a onda sam pomislio: „Ovo zaslužuje više od piva.”
Uzeo sam bocu viskija iz bifea
i krenuo na verandu. Stao sam i uzeo cigaru
iz kutije u radnoj jer sam mislio: „Ovo će biti dobra večer.”
Hvala, SAD!
Spreman sam i mislim:
„Evo, slavit ćeš to što je druga osoba skončala
na nasilan način. Nismo li civiliziraniji od toga?”
Zastao sam još samo na sekundu, pa rekao: „Ma nek se jebe.
Umro je onako kako je zaslužio.”
Predsjednik je bio zabrinut što učiniti s bin Ladenovim tijelom.
Odluka je bila da tijelo prebacimo
na nosač zrakoplova u Indijskom oceanu.
Poštovat će se muslimanski pogrebni obredi,
ali bit će pokopan na moru
kako neka lokacija ne bi mogla postati svetište.
Nikad neću zaboraviti
da je vojska izradila fotoalbum o putovanju bin Ladenova tijela.
Počinjao je s time kad su ga ustrijelili.
Slijedi povratak u Jalalabad,
pa uređivanje lica.
Ne pamtim toliko fotografiju
bin Ladenova raznesenog lica
koliko mornarički brod.
Tijelo mu je umotano u mrtvački pokrov,
spuštaju ga u vodu
i samo sklizne pod vodu.
Sjećam se da me to duboko pogodilo.
Nakon svih tih svjetskih događaja,
to ljudsko biće
negdje je u Indijskom oceanu
umotano u bijeli mrtvački pokrov.
Sjedinjene Države svakako su dobile bitku nakon 11. rujna.
Nema više velikih napada na domovinu.
Uhvaćeno je ili ubijeno
više vodstvo Al Qaide koje je bilo odgovorno za 11. rujna.
No bojim se da je bin Laden dobio rat.
Mislim da je bin Laden oslabio Ameriku.
Bilijuni dolara koje smo potrošili na borbu protiv terorizma,
dugotrajni rat u Afganistanu.
Rat u Iraku podijelio je Amerikance.
To traje još i danas.
SAD UBIO BIN LADENA
IMAMO GA!
UBIJEN MOZAK 11. RUJNA
I više su me nego impresionirali svi oni
koji su pridonijeli tomu da dođemo do te točke.
Ali…
Ne znam.
Želim da netko tko zaslužuje patiti
pati na način kakvog se taj najviše boji.
Htjela sam da umre kao starac,
potpuno zaboravljen.
Da doživi to da nikomu nije stalo do njega,
da nitko ne misli o njemu ili zna tko je on.
To je po meni najgore što se moglo učiniti njemu ili bilo kojem teroristu.
Mislim da ljudi ne razumiju
kakvu moć imamo da uništimo terorizam ako ne dopuštamo da utječe na nas,
ako ga se ne bojimo, ako ne donosimo odluke zbog njega.
To je najbolji način da ga se neutralizira i uništi.
Samo reći: „J*** se!” Znate?
„Nećeš promijeniti nas ili ono što radimo.”
Vidite previranja u svijetu, opet se nešto kuha
što će izazvati tragediju,
gnjev, pobuditi emocije.
I pojavit će se netko drugi
i to iskoristiti.
To nije kraj priče,
ali kraj je ovog poglavlja,
bin Ladenova poglavlja.
Prijevod titlova: Bernarda Komar