Visse overvågnings- og luftoptagelser er baseret på førstehåndsberetninger.
DECEMBER 2009 8 ÅR OG 3 MÅNEDER EFTER 11. SEPTEMBER
KHOST-BASEN I AFGHANISTAN
CIA-officerer på basen i Khost var begejstrede over at have fundet
en kilde, der kunne føre os til bin Laden.
Han blev ikke visiteret. Han blev vinket igennem.
Der er hele CIA-holdet, konsulenter, specialstyrker, analytikere og agenter.
De er kommet ud for at være der til hans ankomst.
Det er potentielt meget stort.
Der er så store forventninger.
Han steg ud på den anden side af bilen.
Vores sikkerhedsfolk gik rundt om og sagde:
"Tag hænderne ud af dit tøj."
De blev bekymrede, fordi han ikke ville gøre det.
De forstod ikke, at personen var bomben.
Jeg sad i min stue, da jeg fik et opkald.
Hun sagde: "Der var en stor eksplosion."
"Hvad snakker du om?" Jeg havde ikke fjernsynet tændt.
Jeg vidste ikke, hvad der var sket.
Nu til Afghanistan.
Der er nye oplysninger om selvmordsangrebet,
der dræbte syv CIA-agenter.
Angriberen var inviteret ind på basen, og han blev ikke visiteret.
Den er til jer. Det er ikke et ur. Men en detonator.
I bliver sendt i helvede.
Her var en mand, amerikanerne aldrig havde set,
og de lod ham komme ind på den meget sikre CIA-base.
Der udløser han bomben.
Der blev flaget på halv stang i CIA's hovedkvarter i dag
for syv af deres egne.
Chef Leon Panetta sagde, de døde langt hjemmefra og tæt på fjenden.
For tæt på, viste det sig.
Min kollega Jennifer Matthews var CIA's basechef
og vært for Afghanistan.
Vi var som en kernegruppe.
Jeg havde arbejdet med Jennifer på al-Qaeda, før vi vidste, det var al-Qaeda.
Gina ringede og sagde, Jennifer var blevet dræbt.
Det var så svært at høre.
Og jeg husker, at jeg gik i kirke, og standardbønnerne
om alle, der gjorde militærtjeneste. "Hvad med os?"
"Hvad med Jennifer?"
Det var svært at høre alle de folk fra hendes barndom,
hendes børn, tale om hende, for de vidste ikke, hvad hun lavede.
Jeg tog til alle CIA-agenternes begravelser.
Jeg bemærkede, da vi kørte i meget koldt vejr,
at jeg så en familie stå på deres veranda
med et skilt, de holdt oppe, hvorpå der stod:
"Tak, fordi I beskytter os."
Jeg kan huske, at jeg talte med deres familiemedlemmer.
De forældre, jeg talte med, sagde: "Opgiv ikke missionen,
som kostede vores elskede livet. Giv ikke op."
Missionen var at fortsætte jagten på bin Laden.
Jeg siger til det amerikanske folk, om Gud vil, fortsætter vi med at dræbe jer.
Hvis al-Qaeda troede, at Khost-angrebet ville svække os,
tog de grueligt fejl.
Det havde den modsatte effekt. Det styrkede vores beslutsomhed.
Khost gjorde det personligt.
Meget personligt.
JANUAR 2010 8 ÅR OG 4 MÅNEDER SIDEN 9/11
Vi kom tættere på tiårsdagen for 9-11,
og der er et øget krav om og ønske om at finde bin Laden.
Osama bin Laden er stadig eftersøgt og plager amerikanerne.
En dusør på 25 millioner dollars er udlovet på hans hoved.
Vi har spioner og aktionsstyrker overalt, der leder efter ham.
Hvordan kan han stadig være derude?
Vi havde fået hjertet knust mange gange med alle de dårlige spor,
hvor vi troede, vi var der: "Han er her. Han er der."
Militæret slog til mere end én gang og forsøgte at fange ham,
men det lykkedes aldrig.
Huset er frit.
Det var…
så frustrerende.
Det rejser spørgsmålet om, hvor intelligente
vores efterretningsbureauer er.
CIA på det tidspunkt var under politisk angreb
fra begge partier.
Er det ikke en fiasko? I har ikke fanget ham og ved ikke, hvor han er.
Nå, men…
Jeg mener
at fange eller dræbe bin Laden er ekstremt vigtigt
for vores lands sikkerhed.
Der var et enormt pres på CIA og efterretningstjenesten
for at gøre mere.
Gå endnu mere efter bin Laden og al-Qaeda.
KEVIN SHAEFFER CIA - KONTRATERRORISME
Den 11. september arbejdede jeg i Pentagon.
Jeg var den eneste overlevende i min afdeling.
Jeg blev slemt forbrændt,
men jeg kom mig og fortsatte med at kæmpe hver dag derefter.
-Hvordan har du det? -Jeg har det godt.
Gudskelov.
I 2009 kontaktede en ven mig og sagde:
"Kevin, vi kunne bruge din hjælp på bin Laden-teamet."
"Vores eneste opgave er at finde bin Laden."
Jeg sagde til mit team: "Hver uge skal I rapportere til mig."
"Hvad, I kigger på, finder, hvilke spor og beviser har I?"
Hvor kunne han være, hvis han var flygtet fra Afghanistan?
Er han i live? Alle de spørgsmål hele tiden.
Så når han optrådte i tv, blev det analyseret til døde.
Vi fokuserede på alle aspekter af bin Ladens medieudtalelser.
Vi lyttede til bin Ladens bånd for at se,
om vi kunne opfange lyden af noget, der kunne fortælle,
hvor han befandt sig.
Lyden af en fugl eller industri.
Sender han skjulte beskeder?
Hvad er der i baggrunden, som kan afsløre, hvor han er?
Vi prøvede også at spore, hvordan hans videoer blev leveret til nyhederne.
Han måtte få beskeder ind og ud af, hvor han end var.
De stolede ikke på elektronisk udstyr, telefoner eller noget,
så de brugte sikkert kurerer.
Hvis vi kunne finde og lokalisere en kurer,
kunne det føre os til bin Laden.
CIA fulgte alle spor.
Kurer-sporet begynder helt tilbage i 2002.
NORDAFRIKA HEMMELIG LOKATION
Vi vidste, der var en person, som var en betroet bin Laden-kurer,
og man prøvede ihærdigt at identificere navnet.
Fangerne gav falske navne.
Nogle sagde, der ikke var nogen kurer,
og andre sagde, der var en kurer, som havde trukket sig.
Det var ekstremt svært at opklare løgnene om kureren.
Og i slutningen af 2002 var der en al-Qaeda-agent,
i en nordafrikansk regerings forvaring, som var blevet anholdt
og blev afhørt om, hvad han vidste, hvem han kendte.
Og i forhøret
nævnte han en person, som han sagde arbejdede med bin Laden
før 9-11,
og arbejdede med Khalid Shaikh Mohammed efter 9-11,
og som var kurer mellem de to.
Og han sagde, at kurerens navn var…
Abu Ahmed.
Den information var vi meget interesseret i.
CIA - HJEMMELIG LOKATION
Vi spurgte KSM,
mens han stadig sad i et hemmeligt CIA-fængsel:
"Hvad ved du om Abu Ahmed?"
KSM havde været udsat for udvidede forhørsteknikker.
Han fortalte os stort set alt, vi ville vide.
"Ja, jeg hørte om Abu Ahmed, men han er ikke med al-Qaeda længere."
Han går tilbage til sin celle, som vi aflytter,
og han fortalte alle de andre al-Qaeda-agenter,
som var med ham:
"Ingen må tale om kureren."
KSM gjorde alt, hvad han kunne for at beskytte kureren, fordi han vidste,
at Abu Ahmed kunne føre os til bin Laden.
Så vi går målrettet efter at finde Abu Ahmed.
De kunne ikke have valgt en bedre person.
Han traf gode foranstaltninger, som gjorde det svært at finde ham.
Til sidst fandt vi ud af, at han var kuwaiter.
Vi forfulgte alle spor, og vi anede ikke, hvordan han så ud.
Han var en gåde.
Det var en lang, hård kamp at fastlægge hans livsmønster,
hans bevægelser, hvor han tog hen,
hvilken type kommunikation han brugte, og hvordan han brugte den.
Vi var bekymrede for at begå fejl, som ville give ham et tip om,
at vi ledte efter ham.
Alt det foregår fra 2002 til 2010.
Otte år for at finde ham på planeten.
I sommeren 2010 fik vi et gennembrud.
Vi sporede hans telefon til en by i Pakistan ved navn Peshawar…
og vi kunne opsnappe opkaldet.
Han talte med nogen, som kendte ham fra fortiden.
Hans ven spurgte ham: "Hvad laver du nu?"
"Jeg har ikke hørt fra dig. Jeg har ikke set dig."
"Hvad laver du?"
Og han prøvede at sige: "Jeg har travlt. Jeg arbejder."
Hans ven gav ikke op. Han sagde: "Men hvad laver du egentlig?"
Der var et øjebliks stilhed.
Og så sagde han:
"Jeg laver det samme som før."
Vennen sagde straks: "Så gå med Allah."
Før havde han tydeligvis arbejdet for bin Laden.
Vi måtte have agenter på jorden.
BRYAN STERN AGENT
Folk tænker på efterretningsarbejde som analytikere, der læser rapporter.
Jeg mener folk på gaden.
Som chef for indsatsstyrken
havde jeg base i Kabul og steder i hele regionen.
Vi har brug for efterretninger, der understøtter alle oplysningerne.
Hvad tror vi, at vi ved?
Hvad ved vi, at vi ikke ved? Hvad ser vi?
Vi ser kureren stige ind i en lille hvid SUV.
Der er mange hvide SUV'er i Pakistan.
Og vores CIA-agenter fulgte efter den fra Peshawar
til en by ved navn Abbottabad.
Meget tydede på, der foregik noget her i huset.
Det var meget anderledes fra alt, vi havde set.
Vi så et kompleks, det var meget større end noget andet i området.
Vi fandt ud af, at kureren, Abu Ahmed, havde købt huset i 2005,
i et dyrt kvarter i Abbottabad, uden at have nogen indkomst.
Der var 12 til 18 meter høje mure
med pigtråd på toppen, og der var en balkon omgivet af en mur.
Abbottabad er kendt som et turistområde på grund af bjergene,
så hvorfor sætte en otte meter høj mur op på tredje sal?
Sikkerheden på øverste etage er bare underlig.
Man sætter brikkerne sammen. Det var nogen, som slet ikke ville ses.
Det var meget mistænkeligt og udløste alarmklokker hos hele teamet.
Det var ret tydeligt, at nogen af høj værdi opholdt sig der.
11. JANUAR 2010
21. SEPTEMBER 2010 9 ÅR SIDEN 9/11
Jeg gik straks til USA's præsident og orienterede ham om det.
Vi orienterede først Mike Vickers i Forsvarsministeriet
og chefen for terrorbekæmpelse, John Brennan.
Michael Morell ringede dagen før for at sige,
meget følsomme oplysninger ville blive givet til Obama.
Til det første møde med præsidenten
kom Leon Panetta ind og sagde:
"Vi var i stand til at geolokalisere bin Ladens kurer
og følge ham tilbage til et kompleks."
Jeg sagde: "Hr. præsident, vi har mistanke om,
at bin Laden måske befinder sig der."
Præsident Obama var forsigtigt optimistisk om, det måske var noget,
som vi aldrig havde set før, nemlig et reelt spor.
I slutningen af briefingen gav præsidenten os to ordrer,
og Barack Obama var ikke typen, der gav ordrer.
Den første var: "Leon, Michael,
find ud af, hvad der foregår i det kompleks."
Og nummer to: "Sig det ikke til nogen."
"Det her er tillidskredsen."
"Ingen andre i vores regering må vide det."
Vi begyndte konstant overvågning
og så på alt, hvad der skete i komplekset.
Det er svært at få efterretninger.
Der var ingen telefon og intet internet.
Abu Ahmeds mobiltelefoner
satte han først batterier i, når han var langt væk fra Abbottabad.
Han var utrolig forsigtig.
Panetta fik idéer til at indsamle efterretninger.
Kan vi sætte kameraer i træerne?
Andre tænkte: "Hvad, hvis vi kunne samle deres affald for mulige spor?"
Men de lod aldrig deres affald blive taget ud.
De brændte deres affald.
Vi arbejdede med en læge, der skulle til komplekset
for at give polio-vacciner og tage en blodprøve.
Vi håbede at kunne bekræfte, det var bin Ladens familie.
Kurererne nægtede dem adgang.
Med tiden begyndte vi at se kvinder og børn
gå ind og ud af bygningen,
så vi begyndte at spore og overvåge dem.
Vi opdagede, der var to familier,
som boede i komplekset, Abu Ahmed og hans bror.
Men da vi så nøje på satellitfotografiet…
fandt vi ud af, der var en tredje familie i huset.
Den forlader aldrig området.
Børnene gik ikke i skole
i modsætning til alle de andre børn i denne del af Pakistan.
Vi identificerede, ved at se på tørresnoren,
hvor mange medlemmer af familien, som boede der.
Vi talte nok børn og voksne til at skabe
stærk mistanke om, hvem denne tredje familie kunne være.
På et tidspunkt så vi en person, som var lidt ældre,
som kom ud af huset
og gik rundt i rundkreds, som en fange i en fængselsgård.
Hver dag kom han ud og gik i haven.
Hver dag.
Vi kaldte ham "The Pacer".
Ved at bruge mensuration
ser vi en person, solen skinner denne vej,
den kaster en skygge,
vi måler størrelsen på skyggen,
finder den præcise højde på det, der skaber skyggen,
og den præcise højde var den som Osama bin Ladens højde.
Hårene i min nakke rejste sig.
"Åh gud, vi har måske fundet ham."
Jeg havde set mange af de andre spor til bin Laden.
De var intet i forhold til det her.
Jeg sagde: "For pokker da, det kunne være bin Laden."
"Gør alt for at give mig et billede af hans ansigt."
De sagde: "Det er meget svært."
"Vi har 5,5 meter høje mure på den ene side, 3,5 på den anden."
"Vi kan ikke få et godt billede."
Jeg sagde til dem: "Jeg har set film, hvor CIA kan gøre det."
Og vi grinede. Alle grinede.
Men de kunne ikke få et tydeligt billede.
Direktør Panetta lægger et enormt pres på antiterrorcentret for at lære mere.
9 ÅR OG 5 MÅNEDER SIDEN 9/11
En dag blev jeg bedt om at komme til bin Laden-enheden i CIA
og give en briefing om at interviewe Osama bin Laden.
Jeg tænkte: "Det er en gammel historie, men okay."
Jeg lavede bin Laden-interviewet i 1998.
Det var det eneste interview, som jeg har lavet,
der blev større bagefter.
Nu er jeg sammen med CIA og gennemgår optagelserne.
Jeg troede, de ville høre, hvordan sikkerheden var
omkring bin Laden. Hvordan kom han ind og ud?
Radiokommunikation.
Så jeg gennemgår det meget detaljeret, og de siger:
"Har du nogen ekstra optagelser af ham, der går rundt?"
Hvorfor vil de have mere film af ham, der går rundt?
Jeg anede det ikke dengang,
men de ville have optagelser for at afgøre, om gangarten, den lette halten,
om The Pacers kropsholdning matchede bin Ladens gang
fra de tætteste optagelser, nogen havde af ham gående,
som var ham, som kom til det møde med mig i 1998, til sammenligning.
Det anede jeg intet om.
Selvom Millers optagelser viste, der var ligheder,
var det ikke et afgørende bevis på, at bin Laden var der.
Selvfølgelig tænker jeg, det kunne være bin Laden.
Det tænkte alle.
Det er et spørgsmål om at bevise det i den grad, at en beslutningstager
følte sig sikker nok til at handle.
Hver uge rapporterede de til mig.
Nogle gange kom de ind og sagde: "Vi har ikke fundet noget nyt."
Og jeg sagde til dem:
"Det er ikke godt nok."
Som en overlevelsesmekanisme for det, du laver på arbejdet,
bliver du helt løsrevet fra følelser.
Det var hårdt på så mange niveauer.
Jeg lavede film med minder om min søn,
fordi han skulle afslutte highschool,
en masse film med ting, han havde gjort, som jeg ikke kunne huske.
Jeg kunne ikke huske de begivenheder i min søns liv.
Og den aften var jeg vred, da jeg tog på arbejde.
Jeg var nødt til at bearbejde, at jeg valgte at fortsætte med det.
Der var altid en følelse af: "Vi gør ikke nok."
man arbejdede i weekenden, så ikke familiemedlemmer.
Og så døde min mor midt i jagten. Og…
Jeg fortalte hende, før hun døde:
"Jeg arbejder på noget virkelig vigtigt. Og forhåbentlig vil du…
Forhåbentlig ser du det en dag."
Da hun døde af kræft, var det eneste, der fik mig igennem sorgen,
at have et stort ansvar. Jeg vidste, vi gjorde fremskridt.
Men jeg var besat af at bekræfte, at bin Laden var i det kompleks.
På det tidspunkt er chancen for at blive 100% sikker på,
at han var der, ekstrem usandsynlig.
Vi frygtede også, at bin Laden ville indse, at han var blevet opdaget.
Bin Laden kunne forlade komplekset når som helst,
så det var for risikabelt at fortsætte med at indsamle.
12. FEBRUAR 2011
14. MARTS 2011 9 ÅR OG 6 MÅNEDER SIDEN 9/11
Vi var tættere på at tage beslutningen om
om at angribe komplekset.
Så præsidenten ville vide, hvad udsigten var til,
at vi fik flere oplysninger,
så vi kunne bekræfte, at bin Ladens var der.
Vi havde ikke helt tydelige beviser på, at bin Laden virkelig var der.
Det var baseret på indicier.
Der var ikke et direkte bevis på, at han var der.
Jeg sagde: "Hr. præsident, du skal vide, at sagen om, at Saddam
havde masseødelæggelsesvåben…
EFTERRETNINSFIASKO
…er stærkere end sagen om, at bin Laden er i Abbottabad."
Man kunne høre en knappenål falde.
Det er en vigtig sikkerhedsbeslutning.
Hans politiske rådgivere sagde, hvis det var en mislykket operation,
så ville det skade hans offentlige image.
For mig var det den største politiske risiko,
en operation, der kunne dræbe amerikanere soldater.
En gentagelse af Carter.
Da den islamiske revolution fandt sted I Iran, bliver ambassaden overrendt,
og der bliver taget nogle gidsler.
Præsident Carter beordrede helikopterne ind i Iran
for at redde gidslerne, men de styrtede ned, og mange døde.
Det fik ham og USA til at se svag ud.
Carter-sammenligningen var, at det er en fejlbehæftet operation.
Året før et valg. Carter blev ikke genvalgt.
Jeg hørte præsident Obama sige: "Jeg er ligeglad med politik."
"Det er for længe,
at bin Laden har kunnet flygte fra amerikansk retfærdighed."
Præsidenten sagde:
"Jeg vil bede dig forberede operationer om at gå efter dette kompleks."
Han sagde: "Jeg har ikke besluttet at gøre det,
men hvis vi gør det, gør vi det før snarere end siden."
"Forbered planen."
En telefon ringede. Det var stabschefernes næstformand.
Han sagde: "CIA mener, de har et spor på Osama bin Laden."
Hans øjne lyste op. Det er en SEAL.
En drøm går i opfyldelse.
Jeg arbejder med gidselredning og razziaer mod terrororganisationer.
Men det var den største mission i min karriere.
Et år tidligere havde jeg fået konstateret kræft,
kronisk lymfatisk leukæmi.
Kræften havde ikke spredt sig til det punkt, hvor den fratog mig min evne til
at kommandere.
Det var uheldigt, men gav mig dækning for handling,
for jeg havde en god grund til at tage tilbage til USA.
Jeg fløj tilbage til D.C. og mødtes med chefen for CIA,
Leon Panetta, og han fortalte mig om komplekset.
Jeg sagde, "Hør, du skal planlægge en operation,
hvor I slår til mod dette kompleks."
14. MARTS 2011
10. APRIL 2011 3 UGER FØR RAIDET
TRÆNINGSCENTER HEMMELIG LOKATION
Vi vælger de bedste folk til jobbet for USA.
Vi henter SEAL's ind til missionen.
SEAL Team Seks er elite-enheden i søværnet.
Først havde vi SEAL Team Et, SEAL Team To, og omkring 1980
skabte kommandør Richard Marcinko Team Seks.
Han kaldte det Seks, fordi han vidste, russerne ville sige:
"Der er SEAL Team Et, To, og der er Seks."
"Hvor fanden er 3, 4 og 5?" God kontraspionage, ikke?
Det er ikke tilfældigt. Det er gennemtænkt.
Vi var lige kommet hjem fra Afghanistan.
Vi var i Miami, Florida, for at dykke og få lidt frihed,
så vi kunne hænge ud på stranden.
En aften fik vi et opkald om, at vi blev kaldt tilbage til Virginia Beach.
Det var skuffende, fordi hurtige samlinger aldrig fører til noget.
Man bliver orienteret om en masse vrøvl, der er irrelevant, og det er bare surt.
Vi havde glædet os til Miami, siden jeg var i Jalalabad.
Da jeg bragte dem ind, havde jeg afbrudt deres ferie.
Jeg kunne se på deres kropssprog, de var ikke glade for det.
De troede, det var en øvelse.
Vi kom til et uimponerende sted.
Som et skolehus, en et-etagers bygning.
Bevæbnet vagt udenfor. Vi går ind.
Det er indrettet som et klasseværelse. Der er tavler.
Vi bragte dem ind i briefingrummet. CIA-brieferen kommer
og forklarer, at de skal underskrive fortrolighedsaftaler,
som ikke var usædvanligt, for vores træning var ret følsom.
Da CIA-agenten kom, hørte jeg hende
sige ordet "Abbottabad", og jeg havde aldrig hørt om byen.
Jeg får næsten gåsehud nu.
Det er en by i et andet land, man aldrig har hørt om.
Kommandøren fra SEAL Team Seks gik op
helt nonchalant og sagde:
"Vi går efter Osama bin Laden."
Målet er Osama bin Laden.
Den mest eftersøgte terrorist.
Jeg tænkte: "Det er den vigtigste mission i moderne historie."
"Sikken ære. Godt team at være en del af."
Men de sagde, det var tidsfølsomt.
Vi har et par uger, indtil der er 0% belysning
i månens cyklus,
og vi slår til en af de to dage.
Det er ikke en øvelse.
Vi har et job at gøre, og lad os forberede os.
Vores job var at forberede dem på det, de skulle gøre.
Og give dem redskaberne til at gøre det, de skal.
Her gjorde vi noget lidt anderledes.
Vi byggede komplekset, som det var,
så de kunne øve sig.
CIA byggede en model.
Udefra lignede det Osama bin Ladens kompleks.
Så vi kunne få SEAL's ind og øve deres taktiske bevægelser mod målet.
Helikopterpiloter øvede deres taktik.
SEAL's kunne fire sig ned på toppen af bygningen
og ind i gården.
Vi gjorde det så mange gange, de fik ondt i deres håndled.
Man får senebetændelse.
Vi havde bevist, at vi kunne fire os ned.
Vi behøvede ikke blive ved.
Vi kendte formen. Vi vidste, hvor bygningerne var.
Vi vidste ikke, hvordan der så ud indeni?
Var det et åbent rum, eller gik man ind i en gang
med et rum til venstre og til højre?
Strukturen var modulopbygget.
-Jeg er inde. -Rummet er frit!
Det ændrede sig til hver øvelse.
Her.
De var så gode, at de tog komplekset ned
hver aften, hvis fjendtlige satellitter fløj over.
10. APRIL 2011
17. APRIL 2011 2 UGER FØR MISSIONEN
Antallet af gange de trænede var over hundrede.
Man planlægger og planlægger, og man øver, og du øver,
og man ser på hver eneste eventualitet.
Alt, der virker simpelt,
som hvor i helikopteren vil du sidde?
Hvad vil sidde du på? Bruger du sådan en stol?
Hvor går hunden hen? Vi simulerer, en bil kører.
Og at rebet ikke virkede.
Hvad sker der, hvis han bliver skudt? Hvis rummet sprænger i luften?
Hvad sker der, hvis vi er nede fra 24 til 12 fyre?
De ødelagde ting, der skulle repareres.
Tilbage!
Så gik vi ind igen og genopbyggede det.
Hvad gjorde vi godt? Og dårligt?
12 timer om dagen, måske længere, øve og planlægge.
Vi tog vi tilbage til kasernen,
stod omkring modellen og talte om det.
Ville der være en latterlig tingest
med en rutsjebane, der kom ud fra den øverste etage og ned i gyden?
Kan nogen kravle ud af kloaksystemet?
En aften sagde en af cheferne: "Hvad er det værste, der kan ske?"
Den yngste fyr sagde: "Helikopteren kan styrte ned i haven."
Vi så på ham som: "Hvorfor vil du bringe uheld sådan?"
17. APRIL 2011
24. APRIL 2011 1 UGE FØR MISSIONEN
Hovedbasen for operationen var i Jalalabad på Afghanistans side
af grænsen.
På de 350 kilometer er der alle mulige problemer.
Der var store risici. Man flyver i pakistansk luftrum.
Komplekset var tæt på Pakistans West Point, militærakademiet,
og andre vigtige militære installationer.
De trænede militærofficerer der i Abbottabad.
Man måtte være forsigtig, for hvis de opdager en trussel,
hvad vil de så gøre?
Præsident Obama sagde, at vi ville ikke informere
pakistanerne, fordi deres efterretningstjeneste
havde arbejdet på begge sider i mange år,
og de havde relationer med mange af de militante
terrorgrupper i området, med al-Qaeda.
Så vi kunne være i krig med Pakistan.
Med en hær af specialstyrker, en efterretningstjeneste,
en pansret styrke og atomvåben.
Kan vi bevæge os de 260 km uopdaget?
Så vi ser på, hvor de pakistanske radarsystemer er
og radarens rækkevidde, så vi kan forsøge at undgå den.
Der var så mange variabler, da vi fløj ind i Pakistan.
Fra at blive skudt ned på vej ind eller på vej ud.
Selv i spøg talte jeg med fyre om:
"Vi må tage det alvorligt. Det er en envejsmission."
"Vi kommer ikke tilbage fra det her. Det er vores sidste mission."
Vi gik rundt om et hjørne, og i en hangar så vi helikopterne.
Vi havde to slags helikoptere, som var sværere at opdage med radar.
Vi grinede lidt. Jeg husker, at samtalen var:
"Vores chancer for at overleve er steget nu,
for vi vidste ikke, at vi skulle i krig som Transformers."
Det var den første mission med de nye helikoptere.
Jeg ved ikke, hvor testede de var, men vi havde seriøs teknologi.
Alle de operationer er skræmmende. Derfor kommer vi med maskingeværer.
Det er meget risikabelt, ekstremt farligt, og det skal virke.
26. APRIL 2011 5 DAGE FØR MISSIONEN
Det var McRaven, der fik idéen,
at vi sender jer til Jalalabad i Afghanistan,
hvis I får grønt lys.
Så er de der og står klar.
Det var altid svært at sige farvel til børnene.
Men i SEAL Team Seks var det noget, vi var vant til.
Det gjorde jeg med mine børn.
Fra de var spæde, indtil jeg forlod søværnet.
Man må sige farvel, rive plasteret af,
og man må give dem det sidste kys, vende sig om, og det er det.
Vidste de, du sagde farvel og måske ikke kom tilbage?
Ja, det vidste de godt,
og nogle venners fædre kom aldrig hjem, så de vidste det.
28. APRIL 2011 3 DAGE FØR MISSIONEN
Øjeblikket kom, hvor det nationale sikkerhedsråd skulle briefes.
Jeg kender Obama godt.
Et af mine jobs var at være ham, der kendte Obama.
Man kunne fornemme på hans kropssprog, at han satsede her.
Han var så fokuseret på det her.
Præsidenten spurgte de vigtigste folk, om de mente,
vi burde indlede missionen.
Mange synspunkter.
Mange stillede spørgsmål.
Udenrigsminister Clinton støttede det.
Jim Clapper, chef for efterretningstjenesten,
og jeg støttede det også.
Jeg sagde: "Ja, du sagde altid, at du ville gøre det her."
Men der var mange argumenter imod.
Vicepræsidenten stemte nej.
Han mente ikke, efterretningerne var gode nok,
og han var bekymret for forholdet mellem USA og Pakistan.
Og Bob Gates, forsvarsministeren, var bekymret for styrkernes sikkerhed.
Bob Gates, der var i den amerikanske regering under Desert One,
var imod missionen på grund af en Desert One-lignende helikopterulykke.
Gates sagde det, og jeg tænkte: "Åh gud, sig det ikke højt."
For hvad, hvis det skete, og det her slap ud?
Jeg taler med jer.
Det ville være sluppet ud, at nogen havde sagt det:
"Åh gud, Obama ignorerede det."
Præsidenten lyttede til alt det,
men sagde, "Lad mig tage det i betragtning."
Præsident Obama sagde, at han ville træffe en endelig beslutning
og ville tænke over det natten over.
29. APRIL 2011 2 DAGE FØR MISSIONEN
Næste morgen husker jeg tydeligt, at jeg var i hovedkvarteret,
og Tom Donilon, National Security Advisor,
ringede:
"Præsidenten har besluttet sig for at udføre missionen."
Det er en stor satsning.
Vi satser på, at bin Laden er der, og vi satser på, at vi kan gennemføre det,
men det er den bedste chance, vi får for at fælde bin Laden.
Ja. Vi gør det.
30. APRIL 2011 1 DAG FØR MISSIONEN
24 timer før selve missionen,
var der en stor begivenhed i Washington,
Det Hvide Hus' Correspondents' Dinner.
Så vi besluttede os for at dukke op, for ellers ville folk stille spørgsmål.
At tage til middagen i Det Hvide Hus den aften
var en af de mærkeligste oplevelser i mit liv.
Den amerikanske præsident.
Folk, der var involveret i det her, fra præsidenten og ned,
forstod vigtigheden af hemmeligholdelse.
Så middagen var et godt dække, fordi det var business as usual.
Det er skønt at være her til Det Hvide Hus' Correspondents' Dinner.
Sikken uge.
Det var svært.
Jeg havde enorm respekt for hans evne til at spille rollen
som USA's præsident.
Det er godt at være tilbage med så mange fine gæster,
nødvendige statsansatte,
ikke-nødvendige statsansatte. I ved, hvem I er.
Så kom en komiker og lavede jokes om bin Laden-problemet.
Folk tror, bin Laden gemmer sig i Hindu Kush,
men hver dag fra 16 til 17 er han programvært
på C-SPAN.
Alle grinede.
Og vi tænkte alle inderst inde:
"Hvis I bare vidste,
hvad jeg ved."
Og hvad der ville ske næste dag.
Den mest hemmelige operation
de sidste 20 år.
Tak og godaften.
1. MAJ 2011 DAGEN FOR MISSIONEN
Næste morgen var søndag, så jeg tog til gudstjeneste
og benyttede lejligheden til at bede meget
til det, der skulle ske den dag.
Jeg bad til, det ville lykkes for os.
Jeg forlod kirken og tog direkte til CIA.
CIA'S HOVEDKVARTER LANGLEY, VIRGINIA
Dagen for missionen. Det er tid.
Mange af forberedelserne i antiterrorcentret
i USA blev gjort i stilhed.
Vi var nervøse.
Min rolle var at være et kommunikationsrør.
Tina sad i båsen ved siden af mig.
Jeg sov ikke natten før.
Det var et enormt pres.
Det var første gang, jeg følte en skygge af tvivl.
Jeg havde arbejdet med sporet, og nu udsættes vores tropper
muligvis for fare.
Vi følte alle sammen et ansvar.
Det hele blev meget mere virkeligt.
Vi ville enten få en utrolig succes eller en frygtelig fiasko.
SEAL's var familiemennesker.
Mit job var at sørge for, det kunne lykkes for dem.
Det var min eneste bekymring.
Vi havde klargjort testamenter, fuldmagter,
så der blev taget hånd om familien, hvis vi døde.
Men denne mission overlever vi nok ikke, så jeg må skrive breve til alle.
Jeg husker, at jeg skrev breve til mine børn, og det var mere af:
"Jeg er ked af, jeg ikke var der," og tårerne ramte siden.
Jeg kom tidligt til Det Hvide Hus.
I weekenden kommer folk på rundvisning.
Men vi aflyste dem, for det ville have udløst
meget bekymring, hvis folk går gennem gangene
og så mange højtstående embedsmænd komme ind en søndag.
Mange af os mødtes i Situation Room tidligt.
Du er ængstelig, bekymret og nervøs.
Det føltes virkelig som et kommandocenter.
Obama sidder for ved bordenden.
Så har han lederne af sit kabinet
rundt om bordet, Bob Gates, Hillary Clinton.
Leon Panetta var på en skærm.
Han er på CIA i deres version af et situationsrum
med en masse mennesker.
På den anden skærm er admiral McRaven, som er i Jalalabad.
Det var en enorm forventning.
Den øverstkommanderende gav ordren.
Han havde mest på spil.
Hans ansigtsudtryk er virkelig intenst.
Han var også lidt nervøs.
Vi har forbindelse til admiral McRaven i Jalalabad,
hvor han er.
KL. 22.29
KL. 22:30
Jeg fik ikke meget søvn inden.
Det var potentielt et historisk øjeblik.
Intet måtte gå galt.
Jeg havde sagt til fyrene: "Lad os få jobbet gjort."
Bin Ladens kodenavn var Geronimo. Det var aftalt på forhånd.
Der er så meget nervøsitet for, at noget går galt.
Hvad, hvis bin Laden ikke er der?
Jeg husker, at helikopterne blev sendt af sted og tænkte,
"Så er det nu."
KL. 22.50
KL. 22.51
Ingen har fløjet i dem før. Hvordan holder jeg tankerne fra det?
Tænk på noget enkelt. Jeg kan tælle. Jeg tæller.
En, to, tre, fire.
Så jeg tæller.
Så omkring 557 sagde jeg: "Friheden blev angrebet i morges
af en ansigtsløs kujon."
Det sagde Bush. Jeg ved ikke, hvordan jeg huskede det.
"Glem at tælle. Jeg siger det igen."
Friheden blev angrebet i morges af en kujon, og den vil blive forsvaret.
Det var det: "Okay, jeg er på denne mission."
"Det her er teamet, og vi slår ham ihjel."
De forlader Jalalabad,
og der er en periode, hvor de flyver i afghansk luftrum,
og du trækker vejret roligt.
Så er der et øjeblik, hvor de krydser grænsen til Pakistan,
og dine bekymringer stiger.
Hvornår opdager det pakistanske militær dem?
Pakistanerne havde skudt på os før flere gange.
Så hvis pakistanerne opdagede helikopterne,
og tænkte, det var en amerikansk styrke, ville de angribe os.
Det var anspændt. Vi lyttede nøje efter, om der var noget tegn på,
at de var blevet opdaget.
Og nu finder vi ud af, om teknologien virker.
Mens fyrene er i luften på denne timelange helikoptertur
i pakistansk luftrum,
sidder regeringen ubevægelig i et værelse i Washington,
for der er intet at gøre.
Så Obama tager en pause. Han siger: "Jeg går ovenpå."
"Sig til, når jeg skal tilbage."
Han går op for at spille kort. Det gjorde han, når han var nervøs
eller skulle distrahere sig selv.
Vi sad der bare, og vi begyndte at tale om 11. september.
Folk stod og drak kaffe: "Det her lavede jeg, og…"
Der var en naturlig tilbagevenden til den dag.
Man indså, at vi alle sammen var der
på grund af bin Laden.
Så kom Obama tilbage
og på den anden side af gangen
er der et lille mødelokale, hvor man overvåger operationen.
Og Obama går derind,
og så begynder alle at gå over i det lille mødelokale,
og McRaven begynder at fortælle.
Han er Guds stemme i hele operationen.
Et virkelig ængsteligt øjeblik var to minutter væk fra målet.
Det var et stort sårbarhedspunkt,
fordi det pakistanske West Point lå i nærheden,
og det var nogle kilometer fra den store infanteribataljon.
Så hundredvis af soldater kunne angribe vores SEAL's.
Vi ville blive omringet af pakistanere.
Præsidenten gjorde det klart, at kom vi i den situation,
måtte vi kæmpe os ud.
Vi ville ikke have en gidselsituation,
hvor vores styrker blev taget af pakistanerne.
Fyren i flyet åbner døren.
Vi ser ud af vinduet to minutter fra bin Ladens hus.
Vi er ikke på et træningsområde mere. Her er elektricitet.
Vi er på en feriedestination i Pakistan.
Planen er, vi svæver og sender fyre ned.
Vi lander på taget, og så slår vi til.
Det var den perfekte plan, og så brød helvede løs.
KL. 00.29
KL. 00.30
Som helikopterne svævede over komplekset…
dirrede en af helikopterne.
Den falder hårdt.
Den styrter ned.
Det er det øjeblik,
hvor mave kommer op til din mund.
Jeg var kun få meter fra Obama.
Han udstrålede chok og bekymring.
Det var bare: "Desert One sker igen."
Jeg tænkte: "Åh gud,
måske har vi mistet folk på grund af det spor,
som vi har fulgt."
Alle er på nåle og venter på at se,
om der var nogen reaktion.
Til sidst reagerer folkene i kvarteret. Lys bliver tændt.
Og i det øjeblik
blev operationen kompromitteret på de sociale medier.
Mange vidste, en helikopter var styrtet ned.
MILITÆRHELIKOPTER STYRTER
De vidste ikke, det var amerikansk. De formodede, den var pakistansk.
FOLK SIGER, DEN BLEV SKUDT NED.
HELIKOPTER SKUDT NED I ABBOTTABAD
Fra et kontraspionageperspektiv er det en fiasko.
Og en advarsel til det pakistanske efterretningsvæsen.
Man kunne se missionen i fare.
Jeg sagde til Bill McRaven: "Hvad fanden foregår der?"
Jeg vidste, de var okay. Jeg så dem sige ud af helikopteren.
Der skete det, da helikopteren kom,
ramte blæsten fra helikopteren den 5,5 meter høje mur,
skabte en hvirvel, og helikopteren mistede opdriften.
Den svinger over og lander hårdt i dyreindhegningen.
Bill reagerede lynhurtigt. Han sagde, "Jeg har tilkaldt en reservehelikopter."
"Vi bryder igennem murene. Vi fortsætter missionen."
Og jeg sagde: "Gud velsigne dig. Lad os gøre det."
Fyrene gik fra den nedstyrtede helikopter.
Den anden helikopter kommer straks efter.
Jeg vidste ikke, den første havde problemer.
Mit team skal sætte nogle fyre af, og så skal vi op på taget.
Vi sætter vores fyre af, som til træning, letter og går ned igen.
I den anden helikopter vidste piloten ikke, hvad der var sket.
Han vidste ikke, om de var blevet beskudt.
Så han lander udenfor komplekset.
Så piloten beder os om at komme ud.
Nu er fyrene ikke, hvor de skal være
ifølge A.
Jeg skulle være på taget.
Og jeg tænkte: "Vi starter krigen herfra."
Den gode nyhed er, at vi havde plan B, plan C og plan D.
Nu prøver de at komme ind.
På ydermuren var der tilsyneladende en dør.
Jeg så, der blev sat en sprængladning på døren.
Jeg ser eksplosionen…
men de bevæger sig ikke.
Det viser sig, der er en falsk dør på den 1,2 meter tykke betonmur.
Han så sig tilbage: "Mislykket brud, det er slemt."
Jeg sagde: "Nej, det er godt."
"Det er en falsk dør."
"Ingen gør det. Han er derinde."
Vi kender carporten til højre.
Den kan åbnes, for vi har set biler komme ind og ud.
Vi sprænger den dør.
Jeg sagde over radioen: "Mislykket brud."
"Vi sprænger carporten."
Og nogen sagde: "Nej. Vi åbner den."
Så døren åbnes,
og en handske kom ud med en tommel, jeg genkender.
Vi går derind.
Inden for få minutter
er alle er inde i hovedområdet af komplekset.
Det er mørkt. Fyrene har natkikkerter på.
Adrenalinen pumper tydeligvis.
Man kunne se laserne på deres våben bevæge sig.
Man kunne se fyrene tjekke området på udkig efter trusler.
Så kunne jeg se fyre gå ind i tre-etagers bygningen.
Det var alt, jeg kunne se.
KL: 00.31
KL: 00.32
Det er så anspændt.
Gud ved, hvad fanden der vil ske nu.
Det er øjeblikket, hvor alt, du har planlagt,
alt, du har håbet på for at kunne få ram på bin Laden
er på spil de næste 20 minutter.
Det vil stå klart, om det er en succes eller en fiasko.
Der var 20 minutters stilhed.
De længste 20 minutter i mit liv.
I løbet af de 20 minutter
løb SEAL's på jorden…
…først ind i Abu Ahmed, og de skød og dræbte ham.
Så går vi ind i huset i stuen,
og en af mine mænd skød en af kurererne og hans kone.
Hun sprang ind foran ham.
Kvinderne bliver til menneskelige skjolde.
Det er endnu en indikator. Han er her.
Vi går op ad trappen. Vi møder på låste døre,
tilkaldte bryderen, som sprængte døren.
Jeg er seks fyre tilbage i det, vi kalder et tog,
og vi går op ad trappen.
Fyren foran så bin Ladens 20-årige søn,
Khalid bin Laden.
Khalid hoppede bag et gelænder.
Fyren foran hviskede ting til Khalid for at forvirre ham.
Kom her.
Han sagde "kom her" på to forskellige sprog.
Det forvirrede Khalid, som kom frem.
Han skød og dræbte ham.
Vi er på første sal og vil op på anden, hvor bin Laden vil være,
men vi må rydde første sal, før vi går videre.
Fyrene rykker hurtigt frem.
De bevæger sig foran mig, nu er jeg den sidste,
hvilket gør mig til nummer to.
Nummer et peger op ad trappen,
nummer to fortæller ham, når vi har nok fyre.
Jeg vil have fire fyre, og jeg ser mig omkring.
Vi havde 23 fyre på jorden, flere huse,
flere etager. Man løber tør for folk, og det gjorde vi.
Vi var nede på to.
Der er et gardin over trappen,
og folk bevæger sig bag det, og nummer et kan se dem.
"De kan være selvmordsbombere. men vi kan slå dem, men vi må rykke nu."
Vi skal møde en selvmordsbomber. Jeg er træt af at tænke på det.
Lad os få det overstået. Jeg klemmer ham, og vi går op.
Så vi gik op til toppen,
og nummer et åbnede et gardin, og der stod folk.
Han tacklede dem.
Han vil tage eksplosionen.
Fordi han gik den vej, vendte jeg mig om,
og foran mig, 60 cm væk, står Osama bin Laden.
Det var et af de øjeblikke, hvor tiden stod stille.
Han er højere og tyndere, end jeg troede.
Hans skæg var gråt, hvidt, men jeg genkendte hans næse.
Det er helt sikkert ham.
Han overgiver sig ikke.
Han er en trussel for hele mit team.
Han skal dø.
KL. 00.50
KL. 00.51
Som tiden gik, var det så anspændt.
Vi ventede på at høre en form for reaktion.
Der var stilhed.
Vi ventede på at høre noget.
Det mindede mig om et venteværelse på et hospital,
når nogen skal føde.
Du er forventningsfuld og bekymret.
Det var lange 19 minutter.
Så fik jeg opkaldet fra landstyrkernes kommandør.
Kommandøren sagde over radioen:
"For Gud og fædreland, Geronimo, Geronimo."
Vi fik ham.
Vi ved, det betyder,
at Osama bin Laden er blevet dræbt af amerikanske styrker.
Hold da kæft. Ingen siger noget.
Der var intet bifald.
Det var et meget stille rum.
Stilheden brydes af Obama, som ikke flyttede sig fra stolen,
og han siger bare: "Vi fik ham."
Da jeg hørte det, fik jeg tårer i øjnene,
og jeg så på min kollega, som var deroppe med mig.
Vi så bare på hinanden.
Det var surrealistisk at høre det.
For mig var der en afslutning. Retfærdigheden var forsinket, ikke nægtet.
Vi fik ham.
Jeg tænkte: "Åh gud, nu er det sket."
Jeg håbede, at min mor vidste det.
Det var bare en stor lettelse.
Efter ti års indsats for at fange bin Laden
vil jeg huske begivenhederne den dag for evigt.
Det var følelsesladet, men det varede kun et par sekunder,
for i øjeblikkets hede,
var vi fokuserede på, at vores SEAL's og helikoptere kom sikkert tilbage.
Obama så stadig stresset ud, og han rejste sig og sagde:
"Giv mig besked det øjeblik, de er ude af pakistansk luftrum."
Missionen var ikke slut, fordi vi skulle have fyrene
ud af Pakistan og til Afghanistan.
Ingen trækker vejret dybt, før det er helt slut.
KL: 00.54
Jeg står der og ser på bin Ladens lig.
En af mine mænd kommer hen til mig: "Er du okay?"
Jeg sagde: "Hvad gør vi nu?"
Han sagde: "Nu finder vi computerne. Kom."
"Du har ret. Jeg er tilbage."
Kommandøren kalder: "Se, vi har fundet
en skattekiste med oplysninger."
Vi er på kontorer med alt fra gamle harddiske til cd'er.
Jeg sagde: "Tag så meget, I kan. Vi må komme ud herfra."
På dette tidspunkt, uden for området
dukkede folk op på grund af uro i kvarteret.
Vi havde en kollega, som var lingvisten.
Han var i yderkanten af komplekset.
Han prøvede at holde dem væk.
Min ven, der var snigskytte, sagde: "Jeg er klar til
at skyde dem, så tal dem fra det."
Og jeg fortalte dem:
"I skal ikke dræbe nogen, medmindre I føler jer truet."
Jeg var meget angst. Jeg sagde: "Kan vi sætte tempoet op?"
Vi fjernede ikke blikket fra de pakistanske radarer.
Vi fandt så mange gode ting, vi havde først 32 minutter der,
men der er gået 40, og vi er tæt på 45 minutter.
Jo mere vi presser den, jo flere liv kan vi redde.
Vi kan redde en amerikansk by eller London på grund af ting, vi finder,
noget, de planlægger. Vi må holde ud til det sidste.
De var længere på jorden, end nogen havde ønsket.
På det tidspunkt var der en stor skare.
Han siger: "Her er intet at se. En pakistansk øvelse. Bare rolig."
"Gå hjem igen."
Vi kommer bin Ladens lig i en ligpose. Vi tager ham med.
De kommer ud med bin Ladens lig.
De stiger om bord på helikopterne,
og flyver væk.
De sprænger den nedstyrtede helikopter i luften med følsomt materiale.
At se det udvikle sig var som at se en film.
Vi er på vej. Piloterne flyver så hurtigt, de kan.
Pakistanerne må vide, vi er der.
Vi ser den tændte radar, og deres siloer åbner.
De sendte et par F-15 op
for at opsnappe vores helikoptere.
En F-16 mod en 47'er er ikke godt. De kunne skyde os ned.
Så jeg starter mit ur, og jeg skal nå til 90.
Efter 90 minutter krydser vi grænsen fra Pakistan til Afghanistan,
og vi kan ikke længere blive skudt ned, for vi har F-15 ved grænsen,
som kan beskytte os.
Ti minutter. Vi skal nå 20 minutter.
Helikoptere flyver med lav hastighed.
Vi får kald fra jorden om, hvor langt ude de var fra basen.
30 minutter. Vi skal nå 90.
Alle os i centret pressede helikopterne til
at flyve så hurtigt, de kunne.
Der er gået 60 minutter, jeg skal nå 90.
Jeg prøver ikke at tænke.
Jeg begynder at tænke på OL 1980 i Lake Placid.
Spændingen stiger. Det olympiske center er fyldt helt op.
Russerne havde det bedste hockeyhold nogensinde.
De har ikke tabt en guldmedalje siden 50'erne.
De spiller mod unge amerikanere, som lige har afsluttet college,
som ikke burde være på isen, men nu fører de.
4-3, tredje periode, man kan høre publikum.
Ti, ni. De kan stadig ødelægge det. De er nervøse.
Otte,
syv,
seks,
fem,
fire,
tre,
to.
Så sagde piloten efter 85 minutter:
"Mine herrer, for første gang i jeres liv,
bliver I glade for at være i Afghanistan."
Tror I på mirakler?
Ja!
Utroligt!
Da helikopteren flyver over den pakistanske grænse,
vender pakistanerne om.
Der er et lettelsens suk, for de er i sikkerhed.
Det er helt uvirkeligt,
for vi havde accepteret døden på denne mission,
men det er rart at leve.
Da helikopterne landede i Jalalabad i Afghanistan,
sagde alle vi omkring bordet: "Missionen er fuldført."
Alt, vi havde gjort,
al planlægningen,
alt arbejdet,
havde lønnet sig, og vi havde opnået noget, som vi aldrig havde troet,
at vi kunne, som var at straffe bin Laden.
Vi krammede og lykønskede hinanden.
-Godt gået, National Security Team. -Sir.
-Tak. -Ja, sir.
Jeg er stolt af jer.
-I gjorde det godt. -Tak.
Når USA's præsident siger, at du har gjort et godt job,
så glemmer du aldrig det øjeblik.
Dagen for missionen gik min datter på sidste år i high school.
Det var hendes sidste koncert.
Og min kone siger: "Hvor er du?"
Jeg sagde: "Jeg kan ikke."
Og hun sagde: "Kan du ikke tage fri en time?
"Er det, du laver, vigtigere end din datter?"
Jeg sagde: "Jeg må løbe," og lagde på.
Resten af dagen sidder hun i sofaen
og prøver at finde ud af, hvordan man bliver skilt.
Jeg har arbejdet så mange timer,
syv dage om ugen,
ingen fridage.
Mit ægteskab var i en dyb krise.
Når præsidenten beslutter, han vil fortælle det til landet,
ringer jeg til hende og siger: "Tænd for fjernsynet…
…så vil du forstå det."
Hun sagde: "I fik ham."
Præsident Obama forventes at komme med en overraskende meddelelse.
Vi ved ikke, hvad den handler om, men vi forventer
en stor meddelelse, for det er meget usædvanligt.
Jeg er hjemme, og jeg læser godnathistorier for min datter.
Emily kommer ind, min kone, og hun siger:
"Alle telefonerne ringer." "Jeg læser en historie."
"Nej, alle telefonerne ringer." Det er aldrig godt.
Det Hvide Hus ringede og informerede alle nyhedsorganisationer om,
at der ville komme en meddelelse…
Obama sagde: "Jeg må have en tale." Jeg havde ikke skrevet den.
Så jeg tænkte: "Åh, for helvede."
Jeg vender mig om: "Giv mig fem minutter!"
Jeg tænkte: "Du kan ikke tale sådan til præsidenten."
"Og bestemt ikke foran hans kabinet."
Han siger: "Ja, det er fint."
Så vi talte om: "Hvad vil du have med i talen?"
Jeg har skrevet tusindvis af taler.
Intet nærmede sig følelsen af at skrive den.
Da jeg skrev den første sætning,
enormiteten af det, jeg fik mulighed for,
slog mig.
"Jeg fortæller verden om det her."
Det var hektisk, men det var jeg vant til med Obama.
Han redigerer til det sidste. Jeg har hans ændringer på et udkast,
og jeg måtte spurte til teleprompter-operatøren
for at slå Obama bag mig.
Men det uhyggelige var,
en meget lille gruppe presse er samlet til det her.
Og en håndfuld af os, men det er et stort, tomt rum.
På tv ser man Obama på vej ned ad den lange, røde gang til podiet.
Og han taler bare til nogle kameraer. Der er intet publikum.
Vi sidder bare der bagerst i lokalet.
Godaften.
I aften kan jeg rapportere til det amerikanske folk og verden,
at USA har gennemført en operation,
der dræbte Osama bin Laden, lederen af al-Qaeda.
Jeg hører præsident Obama sige "Osama bin Laden".
Jeg så på Osama bin Laden og tænkte:
"Hvordan fanden kom jeg hertil fra Montana?"
Så kommer vi tilbage, og han taler,
og fyrene omkring mig siger: "Sig, at ingen kom til skade."
Et lille hold amerikanere udførte operationen
med ekstraordinært mod og dygtighed.
Ingen amerikanere kom til skade.
Jeg så på Brennan, mens Obama talte, og sagde:
"Hvor længe har I prøvet at få bin Laden?"
Uden at tøve sagde han: "15 år."
Han vidste det bare.
Sudan til Afghanistan.
Og det var en følelse af:
"Åh gud, så mange mennesker har prøvet at få fat i ham."
Det er næsten ti år siden, en lys septemberdag blev formørket
af det værste angreb på det amerikanske folk i vores historie.
Og på aftener som denne
kan vi sige til de familier, som har mistet pårørende
til al-Qaidas terror, at retfærdigheden er sket.
I aften takker vi til de utallige
antiterroragenter, som har arbejdet utrætteligt for
at opnå dette resultat.
Det amerikanske folk ser ikke deres arbejde eller kender deres navne,
men i aften er de tilfredse med deres arbejde…
og resultatet af deres jagt på retfærdighed.
Tak.
Og må Gud velsigne USA.
Efter han holdt sin tale, gik jeg tilbage til mit kontor.
Da jeg begyndte at gå ud fra West Wing,
kunne jeg se, det var lysere uden for end normalt
på det tidspunkt.
En masse mennesker samlede sig i Lafayette Park,
og de råbte: "USA, USA."
Folk delte glæden af det, der var sket,
og jeg indså på det tidspunkt,
vi ikke kun bragte retfærdighed over bin Laden,
men på mange måder havde vi bragt retfærdighed
til alle de ofre, hvis familier var døde
i Trade Towers og andre steder.
Jeg går nedenunder og tager en øl i køleskabet,
så tænkte jeg: "Det kræver nok mere end en øl."
Så jeg tog en flaske whisky i skabet,
gik mod verandaen, stoppede og snuppede en cigar
fra kassen i kælderen, for jeg tænkte: "Det bliver en god aften."
Tak, USA!
Nu er jeg klar, og jeg tænker:
"Her skal du fejre en andens død
på en voldelig måde, er vi ikke mere civiliserede end det?"
Jeg tænkte et sekund mere: "Ved du hvad? Fuck ham."
"Han døde, som han skulle dø."
Præsidenten var bekymret for, hvad vi skulle gøre med bin Ladens lig.
Beslutningen var, at vi skulle flytte liget til et hangarskib
i Det Indiske Ocean,
og han ville få det sidste muslimske ritual,
men at han blev begravet til søs,
så det ikke blev et sted, som kunne blive en helligdom.
Det, jeg aldrig vil glemme, er,
at militæret lavede et fotoalbum af rejsen
med bin Ladens lig.
Det begyndte med ham som skudt,
så tilbage i Jalalabad,
så med renset ansigt.
Det, jeg husker så stærkt, er ikke billedet
af bin Ladens ansigt skudt af,
men søværnsfartøjet.
Hans lig er svøbt i et ligklæde,
han blive sænket ned i vandet og glider ned under vandet.
Det blev jeg meget påvirket af.
Efter alle de verdensbegivenheder, er dette menneske
bare et sted i Det Indiske Ocean
indhyllet i et ligklæde.
USA vandt kampen.
Ikke flere angreb på hjemlandet.
Vi fangede og dræbte
hele al-Qaidas topledelse, som var ansvarlig for 11. september.
Men jeg frygter, at bin Laden vandt krigen.
Jeg tror, bin Laden svækkede USA.
De billioner af dollars, vi brugte på terrorbekæmpelse,
den lange krig i Afghanistan, og krigen i Irak splittede amerikanerne.
Det gør den stadig.
USA DRÆBER BIN LADEN
VI FIK HAM!
OSAMA BIN LADEN DRÆBET
Jeg var så imponeret af alle,
som var involveret i at få os til det punkt.
Men…
Jeg ved ikke.
Jeg vil have en, der fortjener at lide,
til at lide på den måde, som de frygter mest.
Jeg ville have ham til at dø som en gammel mand,
helt glemt med en viden om, at ingen bekymrede sig om ham,
tænkte på ham eller vidste, hvem han var.
Det var det værste, man kunne gøre mod ham eller enhver terrorist.
Folk forstår bare ikke
den magt, vi har til at knuse terrorisme ved ikke at blive påvirket af det,
være bange for det eller træffe beslutninger på grund af det.
Det er den bedste måde, man kan neutralisere og knuse den på.
Bare at sige "F dig," ikke?
"Du ændrer ikke, hvem vi er, eller hvad vi gør."
Man ser verdens uro røre i gryden igen,
hvor den vil forårsage tragedie,
vrede, vække følelser,
og en anden vil komme
og udnytte det.
Historien er ikke slut,
men dette kapitel er slut,
Bin Laden-kapitlet.
Tekster af: Jakob Jensen