Některé záběry a letecké snímky byly vytvořeny na základě výzkumu a výpovědí.
PROSINEC 2009 8 LET A 3 MĚSÍCE OD 11. ZÁŘÍ
VOJENSKÁ ZÁKLADNA CHÓST AFGHÁNISTÁN
Agenti CIA v Chóstu byli nadšeni z toho,
že by se mohli dostat až k bin Ládinovi.
Takže ho neprohledali a v podstatě ho nechali projet.
Byl tam celý tým CIA.
Kontraktoři, speciální jednotky, analytici, vyšetřovatelé.
Všichni vyšli ven, aby ho přivítali.
Tohle je potenciálně velká věc.
To napětí bylo obrovské.
Vystoupil na druhé straně auta.
Naše ochranka k němu přišla a řekla:
„Vytáhni si ruce z oblečení.“
A začali mít obavy, protože to nechtěl udělat.
Neuvědomili si, že on byl tou bombou.
Seděla jsem doma v obývacím pokoji a začal zvonit telefon.
Řekla: „Tracy, došlo k výbuchu.“
A já: „O čem to mluvíš?“
Neměli jsme puštěnou televizi. Nevěděla jsem, co se stalo.
A teď do Afghánistánu, kde došlo k sebevražednému útoku,
při kterém zemřelo sedm agentů CIA.
Útočník byl pozván na základnu,
ale nebyl prohledán.
Tohle je pro vás.
To nejsou hodinky. Je to rozbuška.
Pošleme vás do pekla.
Tohoto muže Američané nikdy neviděli,
a přesto ho do této zabezpečené základny pustili.
Načež měl možnost se odpálit.
Vlajka na velitelství CIA dnes vlála na půl žerdi
za sedm svých zaměstnanců.
Ředitel Leon Panetta řekl, že zemřeli daleko od domova a blízko nepřítele.
Ukázalo se, že až moc blízko.
Jennifer Matthewsová byla šéfkou CIA na základně v Chóstu v Afghánistánu.
Byly jsme takové jádro mise.
Dělaly jsme spolu na al-Kaidě ještě dřív, než jsme věděly, že jde o al-Kaidu.
Gina mi zavolala a řekla, že Jennifer zabili.
Nemohla jsem tomu uvěřit.
Vzpomínám si, že jsem šla do kostela. Modlili se tam za ty, co sloužili v armádě
a já si říkám: „A co my? A co Jennifer?“
Bylo těžké poslouchat ty, co ji znali z dětství
a její vlastní děti, protože oni samozřejmě nevěděli, co dělala.
Šel jsem na pohřeb každému z těch agentů.
A jak jsme jeli v té zimě, všiml jsem si
jedné rodiny, která stála před domem
a držela ceduli, kde bylo napsáno:
„Děkujeme, že nás chráníte.“
Vzpomínám si, jak jsem mluvil s rodinnými příslušníky.
Jejich rodiče říkali:
„Nevzdávejte tu misi,
která stála naše drahé život. Nevzdávejte to.“
A tou misí bylo pokračování v pátrání po bin Ládinovi.
Chci americkému lidu říct, že dá-li Bůh, budeme vás dál zabíjet.
Pokud si al-Káida myslela, že nás útok v Chóstu oslabí,
tak se sakra spletla.
Mělo to přesně opačný účinek.
Posílilo to naše odhodlání.
Tohle se nás dotklo osobně.
Velmi osobně.
AMERICKÁ ŠTVANICE USÁMA BIN LÁDIN
PROSINEC 2009
LEDEN 2010 8 LET A 4 MĚSÍCE OD 11. ZÁŘÍ
Blížíme se k desetiletému výročí 11. září,
což vyvolává větší potřebu a touhu najít bin Ládina.
Usáma bin Ládin je stále na svobodě a stále nahání Američanům hrůzu.
Nad hlavou mu visí odměna 25 milionů dolarů.
Prý ho všude hledají špioni a úderné jednotky.
Jak to, že je pořád na svobodě?
Dostávali jsme tolik špatných stop, že nám to lámalo srdce.
Často jsme si mysleli, že už ho máme.
Armáda se nejednou připravovala, aby ho chytila, ale nikdy to nevyšlo.
Barák je čistej.
Bylo to…
tak frustrující.
Vyvolává to otázku: Jak inteligentní jsou naše zpravodajské služby?
V té době byla CIA pod politickým útokem z obou stran.
Není to selhání?
Nechytili jste ho a zdá se, že nevíte, kde je.
No…
Myslím, že chycení nebo zabití bin Ládina
by bylo pro naši národní bezpečnost nesmírně důležité.
Na CIA a zpravodajskou komunitu jako celek byl vyvíjen obrovský tlak.
Zaměřte se na bin Ládina a al-Káidu ještě víc.
CIA – BOJ PROTI TERORISMU – SPECIALISTA NA CÍLE
11. září jsem pracoval v Pentagonu.
Z mých kolegů jsem byl jediný, kdo přežil.
Byl jsem těžce popálený,
ale dokázal jsem se vzchopit a každý den bojovat.
Jak se cítíš?
Skvěle.
Díky bohu.
V roce 2009 za mnou přišel kamarád a řekl mi:
„Kevine, hodila by se nám tvoje pomoc v bin Ládinově týmu.
A ten jediný a nejdůležitější úkol je najít bin Ládina.“
Řekl jsem lidem v týmu, aby mi každý týden nosili hlášení.
„Co sledujete, co jste našli, jaké máte stopy, jaké máte důkazy?“
Kam mohl jít, pokud utekl z Afghánistánu? Kam šel?
Je stále naživu? Tyhle otázky máte neustále.
Takže když se objevil v televizi, analyzovali jsme to až do vyčerpání.
Soustředili jsme se na všechny aspekty jeho mediálních prohlášení.
Poslouchali jsme bin Ládinovy kazety
a snažili se zaznamenat zvuk, který by nám mohl napovědět,
kde by mohl být.
Zvuk ptáka nebo zvuk nějaké továrny.
Posílá skryté zprávy?
Co je v pozadí? Mohlo by to prozradit, kde by mohl být?
Taky jsme se snažili vystopovat, jak se jeho videa dostávala do zpráv.
Musel mít způsob, jak dostávat a posílat zprávy ven.
Elektronickým zařízením ani telefonům nedůvěřovali,
takže nejspíš posílali kurýry.
Pokud najdeme kurýra, mohli bychom ho stopovat
a dostat se až k bin Ládinovi.
CIA sledovala všechny stopy.
Tahle stopa s kurýrem začala už v roce 2002.
SEVERNÍ AFRIKA NEODHALENÁ LOKALITA
Věděli jsme, že bin Ládin má kurýra, kterému důvěřuje,
a bylo vynaloženo obrovské úsilí, abychom ho identifikovali.
Zatčení uvedli falešná jména. Někteří řekli, že kurýra nemají.
Jiní řekli, že měli kurýra, ale že odešel.
Bylo nesmírně složité rozplést ty lži o kurýrovi.
A na konci roku 2002
byl ve vazbě severoafrické vlády jeden agent al-Káidy,
který byl zatčen a vyslýchán ohledně toho, co věděl a koho znal.
A při tom výslechu zmínil člověka,
který prý pracoval s bin Ládinem
před 11. zářím
a který pracoval s KSM po 11. září
a který mezi nimi dělal kurýra.
A řekl, že ten kurýr se jmenuje…
Abu Ahmed.
Tato informace nás samozřejmě velmi zajímala.
ČERNÉ MÍSTO CIA NEODHALENÁ LOKALITA
Zeptali jsme se Chálida,
který byl ve vazbě v tajném vězení CIA:
„Co víš o Abu Ahmedovi?“
KSM podstoupil posílený výslech.
Řekl nám téměř všechno, co jsme chtěli vědět.
„Řekl nám: Jo, slyšel jsem o Abu Ahmedovi, ale v al-Káidě už není.“
Odposlouchávali jsme jeho celu
a slyšeli jsme, jak řekl ostatním agentům al-Káidy, kteří byli s ním:
„Nikdo o kurýrovi nemluvte.“
KSM dělal, co mohl, aby kurýra ochránil, protože věděl,
že by nás mohl zavést k bin Ládinovi.
Takže jsme se zaměřili na hledání Abu Ahmeda.
Bin Ládin a KSM si nemohli vybrat líp.
Dodržoval vysokou operační bezpečnost,
takže bylo těžké ho najít.
Nakonec jsme zjistili, že je to Kuvajťan.
Sledovali jsme všechny možné stopy. Nevěděli jsme, jak vypadá.
Byl záhadou.
Bylo náročné a vyčerpávající rozluštit jeho denní návyky,
sledovat ho a určit kam směruje,
jaký typ komunikace používal a jakým způsobem.
Báli jsme se, že uděláme chybu, která by ho mohla upozornit na to,
že ho hledáme.
To vše se dělo od roku 2002 do roku 2010.
Hledali jsme ho osm let.
V létě roku 2010 nastal zlom.
Vystopovali jsme jeho telefon ve městě Péšávar v Pákistánu.
A podařilo se nám odposlechnout hovor.
Mluvil s někým, kdo ho znal z minulosti.
Jeho kamarád se ho ptal: „Co děláš teď?
Vůbec o tobě nemám zprávy. Dlouho jsem tě neviděl. Co teď děláš?“
A ten mu odpověděl: „Pořád mám co dělat. Mám práci.“
Ale jeho kamarád to nevzdával: „Ale co děláš? Co přesně?“
Chvíli bylo ticho.
A pak řekl:
„Dělám to, co jsem dělal předtím.“
A ten kamarád okamžitě řekl: „Tak jdi s Alláhem.“
Bylo jasné, že to, co dělal předtím, bylo pracovat pro bin Ládina.
Potřebovali jsme lidi v terénu.
ZPRAVODAJSKÝ AGENT V TERÉNU
Lidé si myslí, že zpravodajská práce je čtení zpráv a analýz.
To si lidé běžně myslí.
Byl jsem velitelem operační jednotky v Kábulu a měl stanoviště v celém regionu.
Potřebujeme zprávy, které ty informace potvrdí.
Co si myslíme, že víme?
Co víme, že nevíme? Co vidíme?
Viděli jsme toho kurýra, jak nasedá do bílého SUV.
V Pákistánu je spousta bílých SUV.
Agenti CIA ho sledovali z Péšávaru
do města jménem Abbottábád.
ABBOTTÁBÁD PÁKISTÁN
Nakonec to auto dojelo k velkému domu.
Řada ukazatelů jasně nasvědčovala, že se v tomhle domě něco děje.
Něco takového jsme předtím neviděli.
Viděli jsme komplex, který byl mnohem větší než ty ostatní v té oblasti.
Zjistili jsme, že kurýr Abu Ahmed
ten dům koupil v roce 2005 v drahé části Abbottábádu
a bez zřejmého příjmu.
Kolem byly zdi 3,5 až 5,5 metru vysoké s ostnatým drátem.
Byl tam balkon,
ale zděný.
Abbottábád je turistická oblast kvůli tamním horám,
tak k čemu stavět 2,5 metrovou zeď ve druhém patře?
Zabezpečení nejvyššího patra bylo zvláštní.
Začnete si to dávat dohromady.
Jde o někoho, kdo nechce být viděn.
Bylo to velmi podezřelé,
což spustilo poplach v celém týmu.
Bylo jasné, že se tam nacházel někdo velmi důležitý.
11. LEDNA 2010
21. ZÁŘÍ 2010 9 LET OD 11. ZÁŘÍ
Okamžitě jsem šel za prezidentem a informoval ho o tom, co jsme našli.
Nejdřív jsme informovali činitele ministerstva obrany Mikea Vickerse
a vedoucího protiterorismu Johna Brennana.
Michael Morell mi den předtím volal a řekl,
že se prezident Obama dozví velmi citlivé informace.
Leon Panetta přišel na schůzku s prezidentem a řekl:
„Podařilo se nám zjistit polohu bin Ládinova kurýra.
Jeli jsme za ním a tohle je ten komplex.“
Řekl jsem: „Pane prezidente, máme silné podezření,
že se bin Ládin nachází na tomto místě.“
Prezident Obama byl opatrně optimistický.
Takovou stopu, která by mohla vést k něčemu konkrétnímu, jsme ještě neměli.
Na konci brífinku nám prezident dal dva rozkazy.
A Barack Obama rozkazy nikdy moc nedával.
První byl: „Leone, Michaele, zjistěte, co se v tom komplexu děje.“
A druhý: „Nikomu nic neříkejte.
Musí to zůstat mezi námi.
Nikdo jiný ve vládě o tom nesmí vědět.“
Začali jsme sledovat všechno, co se v tom komplexu děje.
Bylo velmi těžké získat nějaké informace.
Nebyl tam telefon ani internet.
Mobily, které Abu Ahmed používal…
Dával do nich baterie, až když byl daleko od Abbottábádu.
Dodržoval vysokou operační bezpečnost.
Ředitel Panetta měl nápady, jak získat informace.
Co dát do stromů kamery?
Jiné napadlo sbírat jejich odpadky, které by nám mohly dát stopy.
Ale oni žádný odpad nevyhazovali.
V podstatě ho pálili.
Poslali jsme tam doktora, aby je naočkoval proti obrně
a získal vzorek krve.
Chtěli jsme zjistit, jestli jde o bin Ládinovu rodinu.
Kurýři ho odmítli pustit dovnitř.
Postupem času jsme viděli ženy a děti, jak tam přichází a zase odchází.
Začali jsme je sledovat a monitorovat.
A zjistili jsme, že tam žily dvě rodiny. Rodina Abu Ahmeda a rodina jeho bratra.
Ale když jsme se podívali na satelitní fotografie důkladně…
zjistili jsme, že je tam ještě třetí rodina,
která zůstává v komplexu.
Děti nechodily do školy,
na rozdíl od všech ostatních dětí v této části Pákistánu.
Při pohledu na prádelní šňůru jsme zjistili,
kolik členů rodiny tam žije.
Podle počtu dětí a dospělých v komplexu jsme nabyli podezření o tom,
kdo ta třetí rodina je.
ČLENOVÉ RODINY: PRVNÍ ŽENA, DCERA…
A jednou jsme si všimli člověka, který byl o něco starší
a který vycházel z domu
a chodil dokola jako vězeň ve vězeňském dvoře.
Každý den vycházel ven a procházel se po dvoře.
Každý den.
Měl přezdívku Chodec.
Pomocí takzvané menzury
jsme podle slunce a stínu, který ten člověk vrhá,
vypočítali přesnou výšku toho člověka.
A ta výška byla stejná jako výška Usámy bin Ládina.
Naskočila mi husí kůže.
„Panebože, možná jsme ho našli.“
Viděla jsem spoustu stop k bin Ládinovi.
Ale tohle s nimi nemělo nic společného.
Vzpomínám si, že jsem řekl: „Tohle může být bin Ládin.
Udělejte, co je třeba, potřebuju fotku jeho tváře.“
A oni na to: „To není snadné, řediteli.
Na jedné straně je 5,5metrová zeď a na druhé 3,5metrová.
Nejde ho dobře vyfotit.“
A já jim na to řekl: „Viděl jsem filmy, ve kterých to CIA dokázala.“
A všichni jsme se tomu zasmáli.
Ale nedařilo se jim vyfotit jeho tvář.
Panetta na protiteroristické centrum vyvíjel ohromný tlak, aby se dozvěděl víc.
21. ZÁŘÍ 2010
Jednoho dne mě požádali, abych přišel do CIA
a poskytl brífink o výslechu Usámy bin Ládina.
A já na to: „Je to stará historka, ale dobře.“
S bin Ládinem jsem udělal rozhovor v roce 1988.
A byl to jediný rozhovor, který jsem udělal,
který měl čím dál větší následky.
Teď tam sedím se CIA a procházím těmi záběry.
A říkám si, že je bude zajímat, jakou měl bin Ládin ochranku.
Jak tam přicházel? Jak odcházel?
Rádiové spojení.
Tak se jim to snažím do detailu popsat a oni:
„Máte nějaké další záběry, jak chodí kolem?“
K čemu chtějí záběry, jak chodí kolem?
Tehdy jsem to netušil,
ale ukázalo se, že chtěli vidět, jestli se to mírné kulhání
a držení těla toho Chodce
dalo srovnat s chůzí bin Ládina
v záběrech, které byly natočeny,
když přišel na tu schůzku se mnou v roce 1998.
Ale to jsem netušil.
I když Millerovy záběry ukázaly podobnosti,
nebyl to přesvědčivý důkaz, že šlo o bin Ládina.
Myslel jsem si, že by to mohl být bin Ládin.
Všichni si to mysleli.
Ale jde o to to dokázat, aby ten s rozhodovací pravomocí
mohl učinit rozhodnutí k zásahu.
Každý týden jsem dostával hlášení.
Někdy přišli a řekli: „Nic nového jsme nenašli.“
A já jim odpověděl:
„To nestačí.“
Aby se člověk vyrovnal s tím, co v práci řeší, musí se odpojit od emocí.
Bylo to těžké na mnoha úrovních.
Vytvořila jsem si montáž ze vzpomínek na mého syna,
protože měl brzy maturovat.
Všechny ty momenty, které prožil a které jsem si už nepamatovala…
Na tyhle události z jeho života jsem neměla žádné vzpomínky.
A ten večer jsem šla do práce dost naštvaná.
Musela jsem se vypořádat s tím, že to bylo moje rozhodnutí.
Pořád jsme měli pocit, že neděláme dost.
K tomu pracovní víkendy. Nevidíte moc rodinu.
A pak mi uprostřed té štvanice zemřela máma a…
A než zemřela, řekla jsem jí:
„Pracuji na něčem opravdu důležitém a snad to…
snad to jednou uvidíš.“
A když zemřela na rakovinu, to jediné, co mi pomohlo překonat smutek,
byla tahle zodpovědnost. Věděla jsem, že děláme pokroky.
Posedle jsem shromažďovala informace, které by potvrdily, že tam bin Ládin je.
V tu chvíli byly šance mít 100% jistotu,
že tam byl, extrémně nepravděpodobné.
Měli jsme i strach, že bin Ládin zjistí, že byl objeven.
Bin Ládin odtamtud mohl kdykoli odejít.
Bylo riskantní dál shromažďovat informace.
12. ÚNORA 2011
14. BŘEZNA 2011 9 LET A 6 MĚSÍCŮ OD 11. ZÁŘÍ
Blížili jsme se k rozhodnutí, že provedeme zásah proti komplexu.
Prezident chtěl vědět, jaké jsme měli vyhlídky
ohledně získání dalších informací
a možnosti potvrdit přítomnost bin Ládina.
Neměli jsme 100% důkaz, že se tam bin Ládin skutečně nachází.
Byl to případ založený na okolnostech.
Neexistoval jediný přímý důkaz, že tam byl.
Řekl jsem: „Pane prezidente, musíte vědět,
že důkaz, že Saddám měl zbraně hromadného ničení…
ŽÁDNÉ ZHN
SELHÁNÍ INTELIGENCE
ŽÁDNÝ DŮKAZ
…byl silnější než důkaz, že bin Ládin je v Abbottábádu.
Slyšeli byste spadnout špendlík.
Je to rozhodnutí o národní bezpečnosti.
Političtí poradci mu řekli, že pokud tato operace neuspěje,
utrpí jeho reputace velkou ránu.
Podle mě to byl obrovský politický risk.
Byla to operace, při které mohli zemřít američtí vojáci – jako tehdy za Cartera.
Když v Íránu vypukla islámská revoluce, přepadli ambasádu a zajali spoustu lidí.
Prezident Carter nařídil, aby rukojmí zachránily vrtulníky
a ty se zřítily v poušti a spousta lidí zemřela.
Načež vypadal jako slaboch nejen on, ale i USA.
To srovnání s Carterem bylo ve smyslu, že šlo o zpackanou operaci.
Rok na to byly volby a Carter nebyl znovu zvolen.
Obama řekl: „Politické aspekty této situace mě nezajímají.
Bin Ládin utíká americké spravedlnosti už příliš dlouho.“
Prezident řekl:
„Chci, abys připravil operaci proti tomuto komplexu.
Ještě jsem se nerozhodl, ale pokud to uděláme,
uděláme to dřív než později.
Připravte plán.“
Zavolal mi místopředseda Sboru náčelníků štábů.
Řekl: „CIA si myslí, že má stopu na Usámu bin Ládina.“
Rozzářili se mu oči. Je to SEAL.
Je to jako splněný sen.
Zabývám se záchranou rukojmích a nájezdy na teroristické organizace.
Ale tohle byla ta největší mise v mé kariéře.
O rok dříve mi zjistili rakovinu – chronickou lymfocytární leukemii.
Ale nevyvinula se do té míry, kdy by mi bránila ve schopnosti velet.
I když to bylo nešťastné, dalo mi to záminku k akci
a měl jsem důvod vrátit se do Spojených států.
Tak jsem letěl do D.C. a setkal se s ředitelem CIA.
Řekl mi o tom komplexu.
Řekl jsem mu: „Potřebuju, abys naplánoval operaci,
jak provést razii proti tomuto komplexu.“
14. BŘEZNA 2011
10. DUBNA 2011 3 TÝDNY PŘED RAZIÍ
VÝCVIKOVÁ ZÁKLADNA NEODHALENÁ LOKALITA
Na tuto práci jsme vybrali ty nejlepší z celých Spojených Států.
Dali jsme tu misi SEALům.
SEAL TEAM 6
SEAL Team 6 je elitní námořní jednotka.
Nejdřív jsme měli SEAL Team 1 a 2 a kolem roku 1980
založil velitel Marcinko Team 6.
A dal mu číslo šest, protože věděl, že si Rusové řeknou:
„Mají SEAL Team 1, 2 a 6.
Kde jsou sakra 3, 4 a 5? Dobrá kontrarozvědka, ne?
Není to jen pro srandu. Přemýšlíme.
Právě jsme se vrátili z Afghánistánu.
Potápěli jsme se v Miami na Floridě.
Odpočívali jsme s klukama na pláži.
Jeden večer nám zavolali, že se máme vrátit do Virginie Beach. Důvod neřekli.
Byli jsme zklamaní, protože tyhle mobilizace k ničemu nevedou.
Jen dostáváte informace o nesmyslech, se kterými nemáte nic společného. O ničem.
Do Miami jsme se těšili už od Džalálábádu.
Když jsem je zavolal, měli dovolenou a bylo vidět, že nebyli moc nadšení.
Mysleli si, že je to jen cvičení.
Přijeli jsme na nijak zvláštní místo. Vypadalo to jako malá škola.
Venku stála ozbrojená stráž.
Uvnitř to vypadalo jako ve třídě. Byly tam bílé tabule.
Do zasedací místnosti přišla agentka CIA,
načež museli podepsat dohodu o mlčenlivosti,
což nebylo neobvyklé vzhledem k povaze našeho výcviku.
Agentka CIA si stoupla a slyšel jsem,
jak říká „Abbottábád“ – o tomhle městě jsem nikdy neslyšel.
Skoro mi z toho naskakuje husí kůže.
Město v jiné zemi, o kterém jste nikdy neslyšeli.
A velitel týmu SEAL Team 6 jen tak nonšalantně řekl:
„Pánové, jdeme po bin Ládinovi.“
Cílem je Usáma bin Ládin, nejhledanější terorista světa.
Říkal jsem si: „To je ta nejdůležitější mise v moderní historii. Jaká čest.“
Řekli nám, že nás tlačí čas.
Máme dva týdny, než bude v lunárním cyklu nulové osvětlení.
Razii začneme v tu dobu.
Pánové, tohle není cvičení.
Máme práci, tak se pojďme připravit.
Naším úkolem bylo připravit je na misi.
A dát jim všechny nástroje, které potřebují.
Ale teď jsme na to šli trochu jinak.
Rozhodli jsme se, že ten komplex postavíme, aby tam mohli trénovat.
CIA nám vyrobila maketu.
Exteriér vypadal jako bin Ládinův komplex.
SEALové tak mohli trénovat své taktické manévry jako v reálu.
Piloti vrtulníků cvičili letové postupy.
SEALové se slaňovali na střechu dvoupatrové budovy a do dvora.
Trénovali jsme to tolikrát, že jsme z toho měli zánět šlach.
Nebylo pochyb o tom, že umíme slaňovat.
Nemusíme to pořád trénovat.
Věděli jsme, jak to vypadá a kde jsou jaké budovy.
Ale nevěděli jsme, jak to vypadá uvnitř.
Byl to otevřený prostor nebo tam byla chodba s místností nalevo a napravo?
Takže ta konstrukce byla modulární.
- Jsem uvnitř. - Čistá!
Ty místnosti byly pokaždé jinak.
Tady.
Byli tak dobří, že každý večer ten komplex rozebrali,
kdyby to náhodou zachytili nepřátelské satelity.
10. DUBNA 2011
17. DUBNA 2011 2 TÝDNY PŘED RAZIÍ
Celý ten výcvik absolvovali víc než stokrát.
Neustále plánujete a trénujete a díváte se na každou eventualitu.
Všechno to jednoduché, jako kde budeš sedět ve vrtulníku?
Na čem sedíš? Na jaké sedačce?
Kam půjde pes? Co když odjede auto?
Co když se nepovede slaňování?
Co když někoho zastřelí? Co když místnost vybuchne?
Co když nás z 24 zbyde 12?
Ničili věci, které se museli opravit.
Zpátky!
A my jsme se pak vrátili a znovu to postavili.
Co jsme udělali dobře a co špatně?
Dvanáct hodin denně, možná déle, tréninku a plánování.
Pak jsme se vrátili do kasáren,
postavili se kolem modelu a diskutovali o tom.
Bude tam nějaká absurdní mašinérie se skluzavkou, která povede do uličky?
Může někdo vylézt z kanalizace?
Jednou večer jeden šéf řekl:
„Co nejhoršího se může stát?“
A ten nejmladší řekl:
„Mohl by havarovat vrtulník.“
A my se na něj díváme: „Proč nám přivoláváš smůlu?“
17. DUBNA 2011
24. DUBNA 2011 TÝDEN PŘED RAZIÍ
Hlavní základna operace byla v Džalálábádu na afghánské straně.
AFGHÁNISTÁN
Mezi těmi 350 kilometry stojí různé problémy.
Rizika byla značná. Letíte v pákistánském vzdušném prostoru.
Ten komplex byl blízko pákistánského West Pointu.
Je tam vojenská akademie a další důležitá vojenská zařízení.
Vojenské důstojníky cvičili v Abbottábádu.
Je třeba být hodně opatrný, protože pokud odhalí hrozbu,
kdo ví, co udělají?
Prezident Obama nechtěl Pákistánce informovat, protože pákistánská rozvědka
mnoho let pracovala s oběma stranami
a měli vztahy se spoustou bojovníků
teroristických skupin, včetně al-Káidy.
Takže to může rozpoutat válku s Pákistánem.
S armádou speciálních jednotek, rozvědkou, letectvem,
obrněnými silami, jadernými zbraněmi.
Můžeme těch 260 km proletět bez odhalení?
Podívali jsme se, kde mají radarové systémy
a jak vypadají. Bylo třeba se jim snažit vyhnout.
Letět do Pákistánu skýtalo spoustu eventualit.
Od sestřelení na cestě tam po sestřelení na cestě zpět.
Pamatuju si, že jsem klukům říkal:
„Tohle je vážné. Je to jednosměrná mise.
Odtamtud se živí nevrátíme. Je to naše poslední mise.“
A pak jsme v hangáru viděli ty vrtulníky.
Měli jsme dvě tajné formy vrtulníků, které byly těžší odhalit radarem.
Pamatuju si, jak jsme se smáli, když jsme říkali:
„Naše šance na přežití se právě zvýšily,
protože jsme nevěděli, že jdeme do války s Transformery.“
Tohle byla první mise s těmito novými vrtulníky.
Věděli jsme, že máme seriózní technologii.
Všechny ty operace jsou děsivé, proto bereme kulomety.
Je to riskantní, extrémně nebezpečné
a musí to vyjít.
24. DUBNA 2011
26. DUBNA 2011 5 DNÍ PŘED RAZIÍ
Admirál McRaven přišel s nápadem poslat nás do Džalálábádu pro případ,
že dostanete zelenou k zásahu.
Nejtěžší je se rozloučit s dětmi.
A bohužel jsme na to v týmu SEAL Team 6 zvyklí.
Dělal jsem to tak od jejich narození až do mého odchodu od námořnictva.
Musíš se rozloučit a tu náplast odtrhnout.
Ta poslední pusa vždycky přijde a pak se musíš otočit a jít.
Věděly tvoje děti, že se loučíš a že se možná nevrátíš?
Jo, věděly to a měly kamarády, kterým se táta nevrátil, takže to věděly.
26. DUBNA 2011
28. DUBNA 2011 3 DNY PŘED RAZIÍ
Přišla chvíle informovat Národní bezpečnostní radu.
Obamu znám velmi dobře.
To byla moje práce, abych ho dobře znal.
Z jeho řeči těla bylo cítit, že je to sázka do loterie.
Byl na celou tu věc velmi soustředěný.
Prezident se zeptal všech představitelů, zda bychom do toho měli jít, nebo ne.
Hodně smíšených názorů. Spousta lidí vznesla otázky.
Ministryně Clintonová to podpořila.
Jim Clapper, ředitel Národní rozvědky,
to společně se mnou taky podpořil.
Já jsem mu na to řekl: „Vždy jsi říkal, že bys to udělal.“
Ale zaznělo tam i spoustu námitek.
Viceprezident byl proti.
Nemyslel si, že ty informace byly dostatečně kvalitní a obával se
dopadu na americko-pákistánské vztahy.
A Bob Gates, ministr obrany,
se obával o bezpečnost ozbrojených sil.
Bob Gates byl ve vládě, když jsme dělali Desert One.
S razií nesouhlasil kvůli havárii vrtulníku v Desert One.
Gates to zmínil a já si říkal: „Bože, neříkej to nahlas,
protože kdyby se to stalo a tyhle schůzky se dostanou na světlo?“
Chápeš, teď tady spolu mluvíme…
Dostalo by se to ven, že to někdo zmínil a…
Propána! Ale Obama to ignoroval.
Prezident si to všechno poslechl,
ale řekl: „Vezmu to v úvahu.“
Prezident Obama řekl, že učiní konečné rozhodnutí
a chtěl o tom přes noc přemýšlel.
28. DUBNA 2011
29. DUBNA 2011 2 DNY PŘED RAZÍÍ
Druhý den ráno jsem byl na velitelství
a volal mi Tom Donilon, poradce pro národní bezpečnost:
„Prezident se rozhodl, že do toho půjdeme.“
Tohle je velká sázka.
Vsadili jsme na to, že tam bin Ládin je a že tu operaci zvládneme.
Ale tohle je nejlepší příležitost, kterou máme.
Ano. Jdeme do toho.
29. DUBNA 2011
30. DUBNA 2011 1 DEN PŘED RAZIÍ
Dvacet čtyři hodin před razií se ve Washingtonu konala velká událost.
Galavečeře s novináři Bílého domu.
Všichni jsme se rozhodli, že se tam ukážeme,
jinak by si mohli klást otázky.
Tato galavečeře s novináři byla jedna z nejpodivnějších zážitků v mém životě.
Prezident Spojených států.
Lidé kolem prezidenta, kteří do toho byli zapojení,
chápali důležitost držet vše v tajnosti.
Takže večeře s novináři byla v některých ohledech dobré krytí,
protože vše bylo jako obvykle.
Jsem rád, že jsem tu s vámi na této galavečeři novinářů.
To byl ale týden!
Bylo to obtížné.
Velmi jsem respektoval jeho schopnost hrát roli
prezidenta Spojených států.
Jsem rád, že jsem tady s tolika váženými hosty,
důležitými vládními zaměstnanci
i méně důležitými vládními zaměstnanci. Vy víte, kdo jste.
A pak tam přišel komik a vtipkoval na téma bin Ládina.
Bin Ládin se prý skrývá v Hindúkuši,
ale věděli jste, že od 16:00 do 17:00 moderuje show v televizi C-SPAN?
Všichni se smáli.
A všichni jsme si v hloubi duše říkali:
„Kdybyste věděli,
co víme my.“
A co se mělo druhý den stát.
Ta nejtajnější operace
za posledních 20 let.
Děkuji a pěkný večer.
30. DUBNA 2011
1. KVĚTNA 2011 DEN RAZIE
Druhý den ráno byla neděle, tak jsem šel na mši
a využil té příležitosti se pomodlit ohledně toho, co se ten den mělo stát.
Modlil jsme se, abychom uspěli.
Odešel jsem z kostela a šel přímo do CIA.
VELITELSTVÍ CIA LANGLEY, VIRGINIE
Nastal den razie. Je čas.
Přípravy v protiteroristickém centru ve Spojených státech se konaly v tichosti.
Byly to nervy.
Já jsem měl za úkol komunikační přenos.
Tina pracovala vedle mě.
Noc předtím jsem nespala. Byli jsme pod hrozným tlakem.
To bylo poprvé, co jsem cítila pochyby.
Na téhle stopě jsem pracovala a teď posíláme vojáky
do možného nebezpečí…
Cítili jsme zodpovědnost.
Všechno bylo najednou opravdové.
Buď na nás čekal obrovský úspěch,
nebo hrozné selhání.
Tito SEALové měli rodiny.
Mým úkolem bylo zajistit jim podmínky k úspěchu.
To byla moje jediná starost.
Závěti a plná moc byly podepsané,
aby bylo o rodinu postaráno.
Ale z téhle mise nejspíš nevyvázneme živí, takže jsem všem napsal dopis.
Pamatuju si, jak jsem psal svým dětem:
„Omlouvám se, že s vámi nejsem.“ A slzy mi padaly na stránku.
Do Bílého domu jsem dorazil brzy ráno.
O víkendech tam chodí lidé na prohlídky.
Ale všechny jsme je zrušili, protože by to vyvolalo obavy,
kdyby tam v neděli lidé viděli hodně vrcholných činitelů.
Mnozí z nás se sešli v Situační místnosti Bílého domu.
Jste zneklidnění. Máte strach. Jste nervózní.
Člověk měl pocit, že je ve velitelském centru.
Obama seděl v čele stolu.
Pak tam byli jeho vysoce postavení lidi z kabinetu –
Bob Gates, Hillary Clintonová.
Na jedné obrazovce byl Leon Panetta.
Byl v CIA v jejich vlastní Situační místnosti s dalšími lidmi.
A na druhé obrazovce byl admirál McRaven. Ten byl v Džalálábádu.
Napětí by se dalo krájet.
Vrchní velitel dal rozkaz.
Ten riskoval nejvíc.
Jeho výraz ve tváři byl velmi intenzivní.
Bylo vidět, že je nervózní.
Spojili jsme se s admirálem McRavenem, který byl v Džalálábádu.
22:29
22:30
Před misí jsem moc nespal.
Byl to historický okamžik. Nechtěl jsem, aby se něco pokazilo.
Řekl jsem klukům: „Máme práci. Pojďme na to.“
Bin Ládinovo krycí jméno bylo Geronimo. To bylo dohodnuté předem.
Všichni měli strach, že se něco pokazí.
A co když tam bin Ládin není?
Když vyletěly vrtulníky do akce, říkal jsem si: „A jde se na to.“
22:50
22:51
V tomhle ještě nikdo neletěl. Jak na to nemám myslet?
Dělej něco jednoduchého. Počítej.
Jedna, dva, tři, čtyři.
Počítám dál.
A pak kolem čísla 557 si říkám: „Svoboda byla dnes ráno napadena
zbabělcem bez tváře a svobodu si ubráníme.“
To řekl Bush 11. září. Nevím, jak mě to napadlo.
Tak jsem přestal počítat a řekl to znovu.
Svoboda byla napadena zbabělcem bez tváře a my si ji ubráníme.
A v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem součástí této mise.
„Tenhle tým ho zabije.“
Opustili Džalálábád a nějaký čas letěli v afghánském vzdušném prostoru
a byli v klidu.
AFGHÁNISTÁN
A pak nastane ta chvíle, kdy překročí hranici…
PÁKISTÁN
…a vaše obavy se stupňují.
Kdy je pákistánská armáda odhalí?
Pákistánci po nás v minulosti stříleli už několikrát.
Nepochyboval jsem o tom, že kdyby je odhalili
a zjistili, že jde o americké jednotky, tak by zaútočili.
Byly to nervy.
Pozorně jsme poslouchali, jestli něco nasvědčovalo tomu,
že byli odhaleni.
A teď jsme v bodě, kdy zjistíme, jestli ta technologie funguje.
Zatímco jsou chlapi ve vzduchu a letí pákistánským vzdušným prostorem,
ve Washingtonu panuje jakési mezivládí,
protože není co dělat.
Obama si dal pauzu a řekl: „Jdu nahoru. Kdyby něco, dejte mi vědět.“
Šel nahoru hrát karty.
Když byl nervózní nebo se potřeboval rozptýlit, hrál karty.
Všichni jsme tam jen tak seděli a začali si vykládat o 11. září.
Lidé pili kafe a vyprávěli: „Tohle jsem dělal, když…“
Byl to takový přirozený návrat k tomu dni.
Uvědomili jsme si, že jsme tam kvůli bin Ládinovi.
Pak se vrátil Obama a hned přes chodbu
je malá konferenční místnost, kde se celá operace monitoruje.
A Obama tam vejde
a všichni se začnou shlukovat do této malé konferenční místnosti.
A McRaven začne mluvit.
To on je hlavním hlasem celé operace.
Stresující chvíle nastala asi dvě minuty od cíle.
BIN LÁDINŮV KOMPLEX
Bylo to místo zranitelnosti,
protože pákistánský West Point byl v těsné blízkosti.
Navíc to bylo pár kilometrů od hlavního pěšího praporu.
Takže na naše SEALy mohly zaútočit stovky vojáků.
Obklíčili by nás Pákistánci.
Prezident řekl, že v takové situaci musí být připraveni probojovat se ven.
Nechtěli jsme žádnou situaci s rukojmími,
kdy by naše jednotky byly zadrženy Pákistánci.
Jeden z posádky se natáhne a otevře dveře.
Díváme se z okna dvě minuty od bin Ládinova domu.
Už nejsme ve výcvikovém prostoru. Je tu elektřina.
Jsme v pákistánském letovisku.
Plán byl ten, že nás helikoptéry vysadí na střeše a zaútočíme odtamtud.
Byl to dokonalý plán, ale tenhle plán selhal.
00:29
00:30
Když vrtulníky přiletí nad komplex,
jeden z nich se začne zmítat.
Padá.
A havaruje.
V ten moment se vám zvedne žaludek až do krku.
Byl jsem jen pár metrů od Obamy.
Měl výraz hlubokého šoku a znepokojení.
Bylo to jako opakování mise Desert One.
Říkala jsem si: „Propána, ztrácíme kvůli téhle stopě lidi.“
Všichni byli na špičkách a čekali, jestli přijde nějaká odezva.
Sousedé začali reagovat. Rozsvěcovali světla.
V ABBOTTÁBÁDU SE ZATŘÁSLA OKNA
V ten moment byla na sociálních sítích operace narušena.
Lidi věděli, že havaroval vrtulník.
HAVAROVAL ARMÁDNÍ VRTULNÍK
Nevěděli, že je americký.
Předpokládali, že byl pákistánský.
NEŠLO O TECHNICKOU CHYBU BYL SESTŘELEN
MĚLO TO ÚČEL
SESTŘELILI VRTULNÍK
Z pohledu kontrarozvědky jde o selhání.
To je indikátor a varování pro pákistánskou rozvědku.
Tato mise byla v nebezpečí.
Řekl jsem Billu McRavenovi: „Co se sakra děje?“
Viděl jsem kluky vylézt z vrtulníku. Byli v pořádku.
Stalo se to, že když vrtulník přiletěl, sílící vítr narazil do té 5,5metrové zdi,
což vytvořilo vír a vrtulník ztratil vztlak.
Přehoupl se a přistál v ohradě pro zvířata.
Bill nezaváhal. Řekl: „Zavolal jsem záložní vrtulník.
Prorazíme zdi a budeme pokračovat v misi.“
A já mu řekl: „Bůh ti žehnej. Jdeme na to.“
Kluci vylezli z havarovaného vrtulníku.
Druhý vrtulník přiletěl hned poté.
Já nevěděl, že měl ten první problém.
Můj tým měl vysadit kluky na střeše.
Tak jsme to trénovali. A pak měl přistát vedle.
Ten druhý pilot nevěděl, co se stalo tomu prvnímu.
Nevěděl, jestli po nich začali střílet, tak pro jistotu přistál mimo komplex.
Pilot nám řekl, ať vystoupíme.
No, teď nikdo není tam, kde měl podle plánu A být.
Já měl být na střeše.
A řekl jsem si: „Tak tu válku začneme odsud.“
Dobrá zpráva je, že jsme měli plán B, plán C a plán D.
Snaží se dostat do komplexu.
Na vnější stěně bylo něco, co vypadalo jako dveře.
Vidím demoliční nálož na dveřích.
Pak přišel výbuch…
ale nic se nestalo.
Ukázalo se, že to byly falešné dveře na betonové zdi.
Ohlédl se a zařval: „Neúspěšné narušení, je to špatný.“
A já: „Ne, to je dobrý. To jsou falešné dveře.
To nikdo nedělá. Je uvnitř.“
Brána k přístřešku pro auta byla skutečná, protože jsme viděli přijíždět auta.
Odpálíme bránu.
Nahlásil jsem vysílačkou: „Severovýchodní roh. Odpálíme bránu.“
Někdo řekl: „Ne, my ji otevřeme.“
Brána se otevřela a viděl jsem rukavici s palcem, který jsem poznal.
Šli jsme dovnitř.
A za pár minut jsou všichni uvnitř komplexu.
Je tma. Kluci mají noční vidění.
Adrenalin stoupá.
Bylo vidět laserové označení jejich cílů a jejich pohyby.
Bylo vidět, jak prohledávají komplex a hledají hrozby.
Viděl jsem, jak vchází do budovy.
A pak už jsem neviděl nic.
00:31
00:32
Byla to napjatá chvíle.
Bůh ví, co se stane.
To je ten moment, kdy všechno, co jste naplánovali
a v co jste doufali ohledně bin Ládina,
je v následujících 20 minutách v sázce.
Načež zjistíme, jestli jsme uspěli, nebo ne.
Dvacet minut bylo ticho.
Nejdelších 20 minut v mém životě.
Během těch 20 minut nejdřív narazili…
na Abu Ahmeda
a zastřelili ho.
Vešli jsme do přízemí
a jeden z týmu zastřelil kurýra a jeho ženu.
Skočila před něj.
Z žen se staly lidské štíty.
To je další ukazatel. Je tady.
Jdeme nahoru a narazíme na zamčené dveře.
Zavolali jsme specialistu a ten ty dveře odpálil.
Jsem asi šestý v takzvaném vláčku a jdeme po schodech nahoru.
Ten vepředu spatřil bin Ládinova 20letého syna
Chálida bin Ládina.
Chálid skočil za zábradlí.
Ten vepředu začal Chálidovi něco šeptat, aby ho zmátl.
Pojď sem.
Ve dvou jazycích mu řekl: „Pojď sem.“
Chálida to zmátlo, tak vyšel ven a byl zastřelen.
Jsme v prvním patře a jdeme do druhého,
kde bude bin Ládin.
Ale než se dáme do pohybu, musíme vyčistit první patro.
Tým se pohybuje rychle.
Všichni jsou přede mnou a já jsem poslední, což ze mě dělá muže číslo dvě.
Práce prvního je ukázat po schodech
a práce druhého je mu říct, kdy máme dost chlapů.
Potřebuju čtyři chlapy, tak se rozhlížím.
Měli jsme tam 23 chlapů, několik domů a různá poschodí.
Není nás dost.
Zbyli jsme dva.
V druhém patře byl nad schody závěs,
za kterým se pohybovali lidé a muž číslo jedna je viděl.
Řekl: „Možná se odpálí, ale můžeme je porazit a musíme to udělat hned.“
Fajn, možná se odpálí, nechci na to myslet.
Ať to máme za sebou. Zmáčknu ho a jdeme nahoru.
Vyšli jsme po schodech nahoru
a muž číslo jedna odhrnul oponu, za kterou stáli lidé.
Šel proti nim.
Schytá ten výbuch.
On se otočil na jednu stranu a já na druhou a půl metru přede mnou
stojí Usáma bin Ládin.
To byl okamžik, kdy se všechno zpomalilo.
Byl vyšší a hubenější, než jsem čekal.
Měl šedivé bílé vousy, ale poznal jsem jeho nos.
Určitě je to on.
Nevzdává se.
Je hrozbou nejen pro mě, ale i celý tým.
Musí zemřít.
00:50
00:51
Jak šel čas, nervozita stoupala.
Čekali jsme, až se dozvíme jakoukoli reakci.
Při čekání bylo naprosté ticho.
V některých ohledech mi to připomnělo čekárnu v nemocnici,
když očekáváte narození miminka.
Čekáte, máte strach.
Bylo to dlouhých 19 minut.
A pak mi zavolal velitel pozemních sil.
Velitel pozemních sil řekl do vysílačky:
„Pro Boha a vlast, Geronimo, Geronimo, Geronimo. Dostali jsme ho.“
Víme, že to znamená,
že Usáma bin Ládin byl zabit americkými jednotkami.
Je to neuvěřitelný. Nikdo nic neřekl.
Nikdo netleskal.
V té místnosti panovalo ticho.
Mlčení přerušil Obama, který se nehnul ze židle,
a řekl: „Máme ho.“
Když jsem to slyšela, vyhrkly mi slzy.
Podívala jsem se na kolegu, který tam byl se mnou, a on se podíval na mě.
Slyšet to bylo neskutečné.
Pro mě to byla uzavřená kapitola. Spravedlnost byla odložena, ne odepřena.
Odložena, ne odepřena.
Dostali jsme ho.
Říkala jsem si: „Panebože, a je to tady.“
Doufala jsem, že o tom máma ví, ať je kdekoli.
Byla to ohromná úleva.
Po deseti letech úsilí jsou události toho dne navždy vyryty v mé paměti.
Bylo to emotivní,
ale trvalo to jen pár vteřin,
protože v tom zápalu
jsme se pořád soustředili na SEALy a vrtulníky a jejich bezpečný návrat.
Obama pořád vypadal dost vystresovaně, načež vstal a řekl:
„Dej mi vědět hned, jak budou pryč z Pákistánu.“
Mise neskončila, protože jsme ty chlapy museli dostat
zpátky do Afghánistánu.
Nikdo si neoddechne, dokud nebude konec.
00:54
Stojím a dívám se na bin Ládinovo tělo.
Přijde ke mně jeden z týmu a říká: „V pohodě?“
A já: „A co máme dělat teď?“
A on: „Teď najdeme počítače. Pojď.“
A já: „Máš pravdu.“ Byl jsem mimo.
Velitel pozemních sil volá: „V prvním patře jsme našli
pokladnici informací.“
Měli tam všechno možné. Od starých pevných disků
až po kompaktní disky.
Řekl jsem: „Vezměte toho co nejvíc. Musíme odsud vypadnout.“
V tu dobu se kolem komplexu
začali objevovat lidé kvůli tomu rozruchu.
Měli jsme kolegu, který byl lingvista.
Byl na okraji komplexu.
Snažil se je držet dál.
Můj kámoš, který byl odstřelovač, řekl:
„Drž je dál, jinak je zastřelím.“
Chlapům jsem řekl:
„Nikoho nezabíjejte, ledaže máte pocit, že vás ohrožují.“
Byl jsem hrozně nervózní, tak jsem řekl: „Můžeme si trochu pohnout?“
Z pákistánských radarů jsme nespouštěli oči.
Našli jsme tam spoustu dobrých věcí,
ale už jsme se blížili ke 45 minutám.
Čím déle tam jsme, tím více životů zachráníme.
Můžeme zachránit město nebo čtvrť.
Můžeme zjistit, co plánují. Musíme to dotáhnout do konce.
Čas strávený v komplexu byl delší, než jsme chtěli.
V tu chvíli už byl venku dav lidí.
Řekl jim: „Není tu nic k vidění. Pákistánské cvičení. Žádný strach.
Vraťte se domů.“
Bin Ládinovo tělo jsme vzali s sebou.
Vyšli ven s bin Ládinovým tělem, nastoupili do vrtulníků
a odletěli.
Odpálili havarovaný vrtulník, protože v něm byli citlivé informace.
Bylo to jako ve filmu.
Pilot je vepředu a co nejrychleji odlétáme.
Pákistánci zjistili, že jsme tam.
Aktivoval se radar a vidíme, že otevřeli sila.
Vypustili pár F-15 a snažili se zachytit naše vrtulníky na cestě zpět.
F-16 proti 47 není dobrý boj. Mohli by nás sestřelit.
Tak jsem si stopl čas a musím se dostat na 90.
A 90 minut znamená překročení hranice do Afghánistánu,
kde už nás nemůžou sestřelit, protože na hranicích máme F-15,
které nás ochrání.
Deset minut. Musíme se dostat na dvacet.
Vrtulníky neletí přes terén moc rychle.
Dostáváme hlášení ze země, jak daleko jsou od základny.
Třicet minut z devadesáti.
Všichni v centru jsme ty vrtulníky jaksi tlačili, aby letěly co nejrychleji.
Už je to 60 minut. Teď 70 minut.
Snažím se myslet na něco jiného.
Myslím na olympiádu v roce 1980 v Lake Placid.
Vzrušení a napětí. Olympijské centrum se zaplnilo.
Nejlepší ruský hokejový tým všech dob.
Od 50. let neztratili zlatou medaili.
Hrají proti Američanům, kteří skončili vysokou.
Nemají na ledě co dělat, ale vyhrávají.
4:3, třetí třetina, dav řve.
Deset, devět, pořád to můžou podělat. Jsou nervózní.
Osm,
sedm,
šest,
pět,
čtyři,
tři,
dva.
Po 85 minutách letu nám pilot řekl:
„Pánové, poprvé v životě si tuhle zprávu vychutnáte:
Vítejte v Afghánistánu.“
Věříte na zázraky?
Ano!
Neuvěřitelné!
Když vrtulník přeletěl pákistánskou hranici,
Pákistánci se otočili.
Dostali se do bezpečí a to byla obrovská úleva.
02:51
Bylo neuvěřitelné, že jsme uspěli. Šli jsme do toho s tím, že umřeme,
ale je hezké žít.
Když ty vrtulníky přistály v Džalálábádu v Afghánistánu,
to byla ta chvíle, kdy všichni u stolu řekli:
„Mise splněna.“
Všechno, co jsme udělali, všechno to plánování,
všechna ta práce,
se vyplatila a dosáhli jsme něčeho, o čem jsme si nemysleli,
že jsme byli schopni,
což bylo postavit bin Ládina před soud.
Objali jsme se a pogratulovali si.
- Dobrá práce, rado. - Pane.
- Děkuji. - Ano.
Jsem na tebe pyšnej.
- Skvělá práce. - Děkuji.
Když vám prezident řekne, že jste odvedli dobrou práci,
na ten okamžik nezapomenete.
V den razie
měla moje dcera svůj poslední koncert na střední škole.
A moje žena mi řekla: „Kde jsi?“
A já: „Nemůžu.“
A ona: „Nemůžeš? Ani na hodinu?
To, co děláš, je důležitější než tvá dcera?“
A já: „Musím jít.“ A zavěsil jsem.
Po zbytek dne seděla na gauči a přemýšlela o rozvodu.
Dělal jsem tolik hodin,
sedm dní v týdnu,
žádné volno.
Moje manželství se rozpadalo.
Když se prezident rozhodl, že to řekne národu,
zavolal jsem jí a řekl: „Zapni si televizi…
a pochopíš to.“
A řekla: „Dostali jste ho.“
Jsou tu nejnovější zprávy. Prezident Obama udělá
překvapivé oznámení.
Nevíme, o co jde, ale očekáváme, že to bude něco velkého,
protože tohle je velmi neobvyklé.
Jsem doma a čtu dceři pohádku na dobrou noc.
Moje žena Emily vejde do pokoje a říká: „Zvoní všechny telefony.“
A já: „Teď čtu.“
A ona: „Ne, všechny zvoní. To není nikdy dobré.“
Bílý dům informoval každou zpravodajskou organizaci zvlášť,
že prezident vydá prohlášení…
Obama na mě: „Potřebuju proslov.“
A já si říkám: „Do háje, žádný nemám.“
Otočím se a říkám mu: „Potřebuju pět minut!“
A hned jsem se zarazil.
Takhle se s prezidentem nemluví, zvlášť před jeho kabinetem.
A on: „Rozumím.”
Tak jsme si promluvili o tom, co v něm chce.
V životě jsem napsal tisíce proslovů.
Takovýto pocit jsem při psaní nikdy neměl.
Když jsem napsal první větu,
uvědomil jsem si tu nesmírnost té příležitosti.
„Říkám o tom světu.“
Bylo to hektické, ale byl jsem na to u Obamy zvyklý.
Rád upravoval text do poslední chvíle. Dostal jsem jeho úpravy
a běžel za operátorem teleprompteru, abych předběhl Obamu, který šel za mnou.
Ale co bylo podivné…
V té obrovské prázdné místnosti byla hrstka novinářů a pár lidí od nás.
V televizi vidíte Obamu, jak jde dlouhou chodbou k pódiu.
A mluví jen na kamery.
Bez publika.
A my tam jen tak sedíme vzadu.
Dobrý večer.
Dnes večer můžu Američanům a celému světu oznámit,
že Spojené státy provedly operaci,
při které byl zabit Usáma bin Ládin, vůdce al-Káidy.
Slyšel jsem, jak prezident říká „Usáma bin Ládin“.
Podívám se na bin Ládina a říkám si:
„Jak jsem se sem já, kluk z Montany, dostal?“
Tak posloucháme ten proslov dál
a kluci kolem mě na to: „Řekni, že se nikomu nic nestalo.“
Malý tým Američanů provedl operaci
s mimořádnou odvahou a schopnostmi.
Američanům se nic nestalo.
Podíval jsem se na Brennana a řekl mu:
„Jak dlouho jste se ho snažili dostat?“
Ten bez váhání odpověděl: „15 let.“
Hned to věděl.
Od Súdánu do Afghánistánu.
Měli jsme pocit jako:
„Bože, tolik lidí se ho snažilo dostat.“
Před téměř deseti lety
jasný zářijový den potemněl
kvůli nejhoršímu útoku na americký lid v naší historii.
A dnes večer můžeme říct rodinám, kteří ztratili své blízké kvůli al-Káidě,
že spravedlnost byla vykonána.
Dnes děkujeme zpravodajským agentům
a protiteroristickým odborníkům, kteří pracovali, aby dosáhli tohoto cíle.
Američané nevidí jejich práci ani neznají jejich jména,
ale dnes večer cítí uspokojení z jejich úsilí…
a výsledek jejich honby za spravedlností.
Děkuji.
A Bůh žehnej Spojeným státům americkým.
Po proslovu jsem se chtěl vrátit do kanceláře
a když jsem odcházel ze Západního křídla,
viděl jsem, že venku bylo větší světlo, než bylo na tu noční dobu obvyklé.
Na náměstí Lafayette byl dav lidí,
který skandoval: „USA, USA.“
Lidé chtěli sdílet svou radost z toho, co se stalo.
V tu chvíli mi došlo,
že jsme nedosáhli spravedlnosti jen vůči bin Ládinovi,
ale v mnoha ohledech jsme dosáhli spravedlnosti
pro všechny oběti a rodiny, které ztratily své blízké
ve Světovém centru i jinde.
Šel jsem dolů, vzal si z lednice pivo
a říkal si: „Tohle chce něco lepšího než pivo.“
Tak jsem ze skříně vytáhl láhev whisky,
zamířil před dům, vzal si doutník
a říkal si: „Tohle bude dobrý večer.“
Díky, USA!
A tak jsem připraven a říkám si:
„Chceš slavit
násilnou smrt někoho jiného?
To není civilizované.“
A pak mě napadlo: „Ať jde do hajzlu.
Zemřel tak, jak měl.“
Prezident měl obavy z toho, co uděláme s bin Ládinovým tělem.
Bylo rozhodnuto, že tělo bude převezeno na letadlovou loď
v Indickém oceánu.
A že dostane poslední muslimský rituál,
ale že bude pohřben v moři,
aby se nenacházel na nějakém místě, které by se mohlo stát svatyní.
Nikdy nezapomenu na to fotoalbum, které dala dohromady armáda
z cesty bin Ládinova těla.
Byly tam fotografie od zastřelení
až po Džalálábád
a umytý obličej.
Co si z toho pamatuji nejvíc, nebyla fotka
bin Ládinova odstřeleného obličeje, ale ta námořní loď.
Jeho tělo zahalené do rubáše
se pomalu spouští
a pak klesá pod vodu.
Pamatuju si, že mě to hodně ovlivnilo.
Po všech těch událostech ve světě
je tahle lidská bytost
někde v Indickém oceánu
zabalená v bílém rubáši.
Spojené státy po 11. září bitvu vyhrály.
Žádné další útoky na vlast.
Celé vedení al-Káidy zodpovědné za 11. září bylo dopadeno, zabito.
Ale obávám se, že bin Ládin vyhrál válku.
Myslím, že bin Ládin Ameriku oslabil.
Utratili jsme biliony dolarů za boj proti terorismu
a válku v Afghánistánu.
Válka v Iráku Američany rozdělila.
A děje se to dodnes.
USA ZABILO BIN LÁDINA
MÁME HO!
USÁMA BIN LÁDIN BYL ZABIT
Byla jsem ohromená všemi těmi, kteří do toho byli zapojeni.
Ale…
Nevím.
Chci, aby někdo, kdo si zaslouží trpět,
trpěl způsobem, kterého se bojí nejvíc.
Chtěla jsem, aby zemřel jako stařec,
zcela zapomenut,
aby žil a věděl, že o něj nikdo nestojí
a nikdo na něj nemyslí a nezná ho.
To je podle mě to nejhorší, co jsme mu mohli jako teroristovi udělat.
Myslím, že lidé nechápou,
že máme sílu zničit terorismus tak, že se jím nenecháme ovlivnit
a že se ho nebudeme bát a nebudeme se podle toho rozhodovat.
To je ten nejlepší způsob, jak ho zneškodnit a zničit.
Jen říct: „Jdi ho haj…“ Chápeš?
„Nezměníš, kdo jsme nebo co děláme.“
Vidíte ten zmatek, který se víří světem.
Způsobí tragédie,
vztek a vzbudí emoce.
A přijde někdo další
a zneužije toho.
Není to konec příběhu,
ale je to konec této kapitoly.
Kapitoly o bin Ládinovi.
Překlad titulků: Leona Filip