Tak, všichni víme, proč jsme tady.
Opravdu?
Nebo ne?
- Já ne. - Vy ano?
No, já tu jsem, abych...
Ne. Proč je tady on.
Dobře, pánové.
Trochu vysvětlení.
Jsme tu, abychom probrali majetek vaší zesnulé babičky,
Dorothy Pamely Elizabeth Woodleyové.
Dobře, ano, takže znovu...
Proč je tady?
Před měsícem paní Woodleyová
aktualizovala svou poslední vůli.
Ví o tom můj táta?
Ano, váš otec byl informován,
ale on teď nežije v této zemi.
- Ano, toho jsem si vědom. - A je tomu tak už deset let.
Vedete si záznamy.
Takže já jsem jediný vykonavatel závěti vaší babičky.
Jasně, to chápu, ale...
Aktualizovala ji...
Teď...
Najednou...
To je trochu podezřelé, ne?
Chci říct, očividně se zbláznila.
Ujišťuji vás, že psychický stav paní Woodleyové
byl naprosto v pořádku.
Promiňte, pane Dickie.
Jen Dickie.
Promiňte, Dickie.
Já jsem jen...
Byl jsem jen přítel.
Já ne... Nejsem tu, abych...
No tak, čekáš, že uvěříme,
- že jsi... - Pánové! Prosím...
Z úcty k vaší babičce
navrhuji, abyste poslouchal,
a to velmi pozorně.
„Odkazuji a zanechávám svůj majetek,
jak movitý, tak nemovitý, ať se nachází kdekoli,
následovně...“
- Řekni to, Tome. - Jsem zamilovaný do Philipa.
- Do Philipa? - Ano, do Philipa.
Kdo je Philip?
Philip, ten mlékař.
Moc mě to mrzí, Jessico.
Do hajzlu.
Už jdu!
- Ano? - Promiňte, že obtěžuji.
Asi mi k vám na zahradu spadl míč.
Asi?
Nebo určitě?
Asi určitě.
Tak buď asi, nebo určitě.
Letěl trochu šikmo, takže mohl spadnout k sousedům.
Aha.
A kdo může za tenhle mizerný kop?
To budu já.
Umíš otevřít plechovku švestek líp
než kopat do míče?
Tak pojď dál.
Budeš muset omluvit ten nepořádek.
Ale já nehodlám strávit své poslední dny uklízením.
To je mi moc líto.
A co?
Že jste...
Já neumírám.
Tedy ještě ne.
I když v 87 letech to zřejmě nebude trvat moc dlouho.
Ve tvém věku
na tohle asi moc nemyslíš.
No, já o smrti vlastně taky moc nepřemýšlím.
Dostat se k ní je to, co mě unavuje.
Projdi tudy.
A představa, že ti někdo cizí bude utírat...
Proboha, to už je tolik?
Musím je brát každý den,
jinak se mi úplně zastaví střeva.
Páni!
Jsi úžasný.
Vážně.
Svaly jako z oceli, podívej se na sebe.
Děkuji...
JJ.
Tak hezký, že tě pojmenovali dvakrát.
Musím najít ten klíč.
Poslední dobou ho nepoužívám.
Upřímně, ani si nepamatuju, kdy jsem naposled šla do zahrady.
Je vlastně dobře,
že mi do zahrady padají míče.
Bože, je to tu zarostlé.
Víš, nebyla jsem tu už celou věčnost.
Slyšíš ty ptáky?
Je to krásné.
Bože, to už je březen?
Musím sehnat nějaké krmení pro ptáky, opravdu potřebují nakrmit.
Je období páření, víš?
Takže teď mají samé orgie.
Ptáci.
Nedělají nic jiného než orgie.
Udělali si z mojí půdy nevěstinec.
Měl bych jít.
Ale zrovna jsem dala vařit vodu.
Promiňte.
BENT Hra od MARTINA SHERMANA
Člověk by se nikdy neměl omlouvat
za to, že ho zajímá literatura.
Divadelní hry sbírám už...
Bože, přes 50 let.
S nebožtíkem manželem jsme vždycky podporovali umění.
Darovali různým divadlům.
Pomáhali mladým hercům skrze RADA.
RADA?
Královská akademie.
Divadelní škola.
Vlastně ta úplně nejlepší.
Já dělám divadlo ve škole.
Začínající herec.
Ne, je to...
- Je to jen... - Co?
- Koníček. - Koníček?
Pletení je koníček, nebo být živým modelem.
I když nevím, proč by někdo chtěl,
aby kreslili jeho rozkrok.
Ale stát na divadelních prknech...
Není to něco, co bych bral jako...
Však víte... kariéru.
Rodiče chtějí, abych byl fotbalista.
- Fotbalista? - Jako můj bratr.
Myslím, že to, že tvůj míč
uvízl v mé zahradní džungli,
nevěstí nic dobrého.
To jako vážně?
Přečti mi něco.
- Vážně? - Prosím. Cokoliv.
Ta černá kniha uprostřed.
Přines mi ji.
O čem je?
Sleduje skupinu mladých mužů
v New Yorku 80. let,
během té hrozné pandemie.
Všichni přátelé Dorothy.
Kdo je Dorothy?
Dorothy, z Čaroděje ze země Oz.
Hraje ji Judy Garlandová.
Slyšel jsi o Judy Garlandové, že ano?
Jémináčku.
Dobře, no...
V tom filmu má Dorothy skupinu přátel, mužů.
Všichni jsou...
tak trochu...
jiní.
Dobře.
Zkus to odtud.
No tak, do toho.
„Konečně...
Po letech boje...
po celoživotní hanbě...
tě držím v náručí.
Vychutnávám si tvoje tělo...
tvoji vůni...
na mé kůži.
Tvůj horký dech...
na mém rameni.
Miluji tě,
Henry.
A poznávám mír, který se dostaví, když konečně řekneš pravdu...
o sobě...
o svém srdci.“
Sakra.
Musím jít.
Počkej!
Možná by sis chtěl půjčit nějakou hru?
Dobře.
Máš ji v batohu.
Uvidíme se zítra ve stejnou dobu? Otevřeš mi plechovku?
Nevím, jak se jmenujete.
Já jsem Dorothy.
„Znovu přišla
a hladovým uchem hltala každé mé slovo.“
Bylo to převelice zvláštní,
až dojemné.“
Nemáme zájem.
Jsi to ty, JJ?
Jen jsem utírala prach z knížek.
Potřebuješ uklízečku, Dozzo.
- Říkám ti to pořád. - Nechci, aby se mi někdo
hrabal ve spodním prádle.
Tohle je Scott, můj vnuk.
Takže ty jsi přítel Dorothy?
JJ je dar od bohů.
Moc mi tu pomáhal.
- Jo? - Chce být hercem.
To se vsadím.
Chodíš sem často?
- Každý den. - Každý den! Páni!
Jste si blízcí.
Víc, než můžu říct o tobě a tvém otci.
A co tví skuteční přátelé?
- Co? - Však víš.
Přátelé ve tvém věku.
A jak to změní cenu rohlíků?
Říká se chleba.
- Proč chleba? - Řekla jsi „rohlíků“.
Koho to zajímá...
Jo.
To si děláš prdel!
Děláš si srandu.
Neděláš, fakt?
Jo, jsem doslova na cestě.
- Dobré zprávy? - Musím běžet.
Ne abys zase utírala prach z knížek.
A přemýšlej o tom místě, jehož jméno nesmí být vysloveno.
O jakém místě to mluví?
Tam, kam lidi jdou,
když si už nemůžou sami utřít zadek.
Pro tvou informaci, já v tom stádiu ještě nejsem.
Ale...
Víš, JJ,
když člověk dospěje do mého věku,
stane se z něj jakési břímě.
Lidé si neuvědomují, že máš pořád duši,
kterou je třeba živit.
Mně nevadí být sama.
Ale taky kolem sebe potřebuji mít lidi,
potřebuji společnost.
Lidi v mém věku většinou umírají sami,
aniž by je někdo našel
po celé týdny, někdy dokonce měsíce.
Mého souseda Iana našli nahého
s obličejem zabořeným v talíři s písmenkovou polévkou.
Proč byl nahý?
To vážně nevím!
A není to podstatné.
Jde o to, že poté, co zemřel můj manžel,
se můj syn přestěhoval
na druhý konec světa, aby si žil svůj život.
A bohužel, v průběhu let,
mě z něj...
úplně vyřadil.
Už neví, kdo doopravdy jsem.
Možná to nikdy nevěděl.
A tak posílá
našeho milého Scotta, aby zaplnil mezery.
Je mi skoro 87, JJ,
a když jsi tady
a pomáháš mi s mými denními povinnostmi,
a tím nemyslím jen moje střeva,
nikdo si nedokáže představit,
co to pro někoho jako já znamená.
Moje...
Moje tělo
selhává.
Ale má mysl...
Dokázal jsi ji
znovu oživit.
Rozumíš mi.
Ano.
To je ono.
Možná jsi první člověk...
vůbec...
který mi opravdu...
rozumí.
A vy rozumíte mně.
„Mému synovi, Peteru Woodleymu,
odkazuji svůj dům
na adrese Martlett Avenue 1, a to v plném rozsahu.
Mému vnukovi, Scottu Woodleymu,
odkazuji částku 50 000 liber.“
Díky bohu.
Sakra, už jsem začínal mít strach.
Bože.
Pokračujte.
Co tedy sebral on?
„JJ Bellovi
odkazuji celou svou sbírku her,
především
můj výtisk The Inheritance od Matthewa Lopeze.“
Proboha,
všechen ten povyk kvůli nějakým starým zaprášeným knížkám.
Typická Dozza, vždycky musí dělat divadlo, co?
No, jestli už nemáme nic jiného, musím padat.
Rád jsem s vámi oběma obchodoval.
Samozřejmě ne doopravdy, ale...
víte...
Díky.
JJ, Dorothy nechala vzkaz,
že si možná budete chtít přečíst první scénu druhého dějství.
Ať už to je cokoli.
Ať je to víc než jen koníček!
RADA Prospectus 2025 – platba panu JJ Bellovi – padesát tisíc liber
Na památku Shirley Woodhamové
České titulky Jana Uhlirova