3 ЖОВТНЯ 1993 РОКУ
У нас багато сил реагування на землі.
Я їх ніде не бачу.
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ДВА
Будь-хто, хто бував у нокауті,
напевно, відчував те саме, приходячи до тями.
Ти ніби виринаєш із дуже глибокого сну.
Спочатку в голові все плутається,
та поступово ти усвідомлюєш усе дедалі краще
й починаєш розуміти, що це реальність.
‎МАЙК ДЮРАНТ, ПІЛОТ
На жаль, реальність виявилася не дуже доброю.
Мене було серйозно поранено.
Страшенно боліла спина, біль був просто нестерпним.
Я не відчував ніг.
Наступний спогад:
Ренді Шуґар і Ґері Ґордон стоять біля дверей кабіни.
‎Ренді, тримай блок.
Я відчув неймовірне полегшення.
‎Тримайся.
Це ж хлопці із загону «Дельта».
Для перестрілки кращих компаньйонів не знайти.
Вони поклали мене на землю й обійшли гелікоптер спереду.
І я почув, як Ґері сказав: «Чорт, мене підстрелили».
‎Підстрелили.
Тоді я зрозумів. що це не рятувальний загін,
а просто дві людини.
Противник значно переважає,
і я не впевнений, що ми зможемо протриматися довше.
А потім я почув якісь голоси.
І вони були геть не приязними.
Я знав, що смерть уже близько.
Ми побігли на місце падіння.
І молилися, щоб зустрітися з американцями віч-на-віч.
Ми були дуже злі.
Ми лише хотіли дістатися до них.
Я був серед перших, хто прибув на місце катастрофи.
Ми думали, що вони всі загинули.
А потім побачили пораненого.
Він був одягнений в американську форму морського піхотинця.
Вони здирали з мене спорядження,
зламали мені ніс, вилицю, очницю.
Він знає, що зробив. Він бомбив нас і вбив моїх родичів.
Один хлопець зірвав із моєї шиї зелений жетон.
Він сказав: «Рейнджере, ти помреш у Сомалі».
І став бити мене чимось м'яким.
Це була рука одного з членів екіпажу.
Я просто не міг у це повірити.
Я думав, що звідти немає виходу.
Що на мене чекає смерть.
Він кричав: «Допоможіть!»
Один сомалійський юнак хотів пристрелити його.
Я вихопив зброю й відвів від нього.
Я врятував його!
Вони підняли мене, кинули в кузов вантажівки,
‎але я був живий.
Зберігши йому життя, ми показали, що кращі за американців.
КА БАДБААДІДА
ПЕРЕЖИТИ ПАДІННЯ ЧОРНОГО ЯСТРУБА
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ОДИН
‎…буде боляче, гаразд?
Ми трималися, чекали
на рятувальний загін за рогом від місця, де впав перший «Чорний яструб».
Зі мною капрал Джеймі Сміт.
Він поранений, йому потрібна термінова допомога.
‎Джеймі в критичному стані.
Ми просто чекали на сили реагування.
Авжеж, вони нам потрібні якнайшвидше.
Ми знали тільки,
що вони збирають
‎колону бронемашин, ‎щоб мати можливість вивезти нас.
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ОДИН
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ДВА
РЯТУВАЛЬНА КОЛОНА
У нас критичні поранені на місці аварії на півночі.
Ми виїхали назад до міста на рятувальну операцію.
Навколо першого розбитого «Яструба» ховалися групи наших людей.
‎Я не буду…
Ми виїхали в місто
й майже одразу потрапили під обстріл.
І ти одразу в грі, посеред хаосу.
Підрозділ, до складу якого я входив, зіткнувся з колоною неподалік.
Ми перестрілювалися.
Ми влучили в них і завдали шкоди колоні.
На мені тепер був бронежилет.
Якщо мені влучать сюди, я житиму.
Пластина зупинить кулю.
Якщо прострелять руку чи ногу, найімовірніше, я виживу теж.
Я можу втратити кінцівку, але це не страшно.
Я боявся, що мені влучать у шию або в прутень.
І вдалині ліворуч від нас
було видно, знаєте, цей відблиск вогню.
І ми: «Ого, як добре, що нам не туди».
І тут ми повертаємо та їдемо просто туди.
І ми: «Срань господня, у що ми вляпалися?»
РЯТУВАЛЬНА КОЛОНА
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ОДИН
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ДВА
БУДИНОК САЙДО
Ми чули машини.
Я намагалася годувати дитину грудьми…
але вона не хотіла їсти.
Ми були в жахливій ситуації.
Сомалійські ополченці атакували наш будинок.
Вони цілилися в американців усередині.
Сомалійці обстрілювали нас звідусіль.
І я почав стріляти крізь дерев'яні віконниці.
Питання було в тому, хто дістанеться сюди першим.
Це буде наш конвой?
Чи їх випередить решта сомалійців?
У нас закінчуються набої.
Немає ні води, ні медикаментів.
Я думаю: «Ось і все».
Я подумала, що це кінець, і мені стало страшно.
Якщо вони кинуть достатньо ополченців проти нас,
рано чи пізно ми не зможемо захиститися.
Тож я подумав: «Як скоро вони вирішать просто взяти нас штурмом?»
‎РЕНДІ РАМАЛЬЯ
Я змирився з тим, що мені навряд чи вдасться вибратися.
Немає причин нервуватись, так?
Ти знаєш, чим усе закінчиться.
Я ніби змирився: «Я помру сьогодні вночі».
‎Де допомога…
Я зробив усе, що міг, щоб доправити до вас ці машини.
Ми говорили по рації,
щоб спробувати зрозуміти, де знаходиться рятувальний загін і що відбувається.
Доповідайте обстановку.
У нас закінчуються медикаменти.
Я такий: «Не кажіть нічого, вони вже їдуть.
Не кажіть, вони їдуть».
І ми продовжували свою справу й підтримували капрала Сміта.
Видно було, що йому страшно.
Він знав, що втрапив у халепу.
Ми продовжували, знаєте, з усіх сил затискати
артерію, щоб зберегти прямий тиск.
Зрештою я зв'язався з нашими по рації.
Я просто сказав: «Занадто пізно.
Він… більше не з нами».
Можливо, мені доведеться зробити паузу.
На вулиці поранені.
У багатьох будинках знаходилися поранені.
Люди вмирали.
Прийшов керівник групи.
Я запитав: «Як думаєш, у нас вийде?»
Він зробив коротку паузу й замислився.
Подивився на мене
й каже: «Я не знаю».
І я зрозумів, що ця битва має два варіанти завершення.
Або ми з боєм проб'ємося з міста,
або нас дотиснуть.
Я чув, як вирував бій.
‎Ви вбиваєте дітей, чому?
Я був у дуже маленькій кімнаті
й не бачив, що відбувається зовні.
А потім з'явилася людина, яка влаштувала мені допит.
‎Навіщо ви приїхали?
Вони прикували мене ланцюгами, а потім залишили самого.
І тоді я почав оцінювати свій стан.
Я подивився ще раз на свою ногу й зрозумів, наскільки все погано.
Вона розпухла так,
‎що розтягнула ‎тканину на моїх військових штанях,
які зазвичай досить мішкуваті.
Я чув рух наземної колони.
Здалося, ніби вона рухається просто на мене.
І я собі думаю:
«Вони відстежили мене.
Це порятунок.
Буде щось хороше».
Шум усе наближається.
Вони от-от будуть тут.
Я не міг подати сигнал.
І раптом
колона просто їде повз і починає віддалятися.
‎«Ні. Вони не знають, де я».
Ми все ще від'їжджаємо від місця падіння.
Їдемо кудись, і я гадки не маю, куди саме.
Чому ми повертаємо ліворуч або праворуч?
Гадки не маю.
Нарешті ми дістаємося до місця аварії.
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ОДИН
Я визираю у двері й помічаю
‎людей по обидва боки вулиці.
‎Уперед!
«Гаразд, механізований підрозділ тут».
«Механізований підрозділ тут».
Ми відчули радість.
Полегшення від того,
‎що прибув хтось більший за нашу групу.
Це було відчуття полегшення.
Я відчувала, що рятувальна група насправді рятує мене.
Я була щаслива, що це випробування закінчилося.
У всіх з'явилося відчуття, що все це може нарешті закінчитися.
Але потім сталася затримка.
Вони намагаються витягти останнього з хлопців,
які опинилися в пастці й були вбиті всередині гелікоптера.
Можна сказати, що люди почали думати наперед:
«Як довго ми ще будемо тут?»
І: «Що відбуватиметься, коли зійде сонце?»
Треба було їхати.
Час мав вирішальне значення.
Ми завантажили тіло капрала Сміта в бронетранспортер,
завантажили наших поранених.
‎Уходимо звідси.
В армії є такий жарт:
«Скількох ви посадите в цю машину?»
«О, ще одного». Завжди ще одного.
Мертвих ми кладемо зверху, поранених — позаду.
Треба було забиратися звідти.
Я висмикнув клямку, відчинив двері машини, а там геть усе забито.
Геть усе.
Для нас не було місця.
Ніхто більше не міг поміститися.
Вони зачинили двері.
Ті зачинилися, а я: «Ну…»
Мені сказали, що нам доведеться бігти всю дорогу назад, вісім кілометрів.
Ви, мабуть, жартуєте.
До біса круто! Знову.
Нас знову кинули.
Серйозно?
Постріли знову почали наростати.
‎Та ви знущаєтеся!
І все, про що я міг думати, було: «От лайно.
І я маю бігти крізь оце».
‎Дідько!
На вулиці ти просто напрошуєшся, щоб тебе вбили.
Я тікала зі школи через бої.
Я вийшла звідти боса.
До мене летів гелікоптер.
Він ніколи не зникав надовго,
він продовжував літати над нами, то в один бік, то в інший.
Він підлетів дуже низько до землі.
Вони стріляли без розбору, не знаючи, куди саме влучають.
Коли гелікоптер знизився, я сховалася в укриття.
Я вірила, що він переслідував мене.
Він відлітає, а потім повертається й стріляє.
Я зайшла в будинок і перевірила кожну кімнату.
Нікого не було…
Я була впевнена, що моя сім'я загинула.
Коли я вийшла з дому, мене охопив відчай,
бо я не могла знайти матір.
Коли я вийшла на вулицю, я не шукала надії чи життя.
Я хотіла сидіти надворі й плакати, доки мене не вб'є гелікоптер,
як убив інших.
Я втратила надію на життя.
І сказала собі: «Я сьогодні помру».
Вони стріляли всю ніч.
Починає сходити сонце, і, знаєте, я такий:
«От лайно, знову.
Це буде… все буде дуже цікаво».
Був виклик:
«Агов, бронемашини переповнені».
І план для нас був такий:
‎бігти, ховаючись за бронетехнікою.
‎Давай!
Ось що ти маєш зробити.
Ти маєш рухатися дорогою,
а ці бронемашини
їхатимуть поруч.
Вони будуть як прикриття від ворога.
‎Ворушіться!
І не встигли ми дістатися до першого перехрестя,
колона не зупинилася, а продовжувала їхати.
Ці бронемашини поїхали.
«Про кулі вам не варто хвилюватися.
Це нам варто». Вони поїхали.
Це річ із серії:
«Цей план швидко пішов під три чорти».
Повертатись на ту саму вулицю, що й напередодні,
повертатись назад у тому ж напрямку, чого ніколи не роблять,
за бронемашинами, щоб усі знали, що ми йдемо.
«Чую машину, гляну у вікно.
О, хтось іде пішки, застрельмо їх».
Здавалося, це ніколи не закінчиться.
Я був у самому горнилі битви.
Моя зброя працювала без упину.
Щоразу, коли ми робили постріл
і вбивали когось із їхніх солдатів,
відчуття тріумфу зростало.
Ми подолали одне перехрестя.
Я просуваюся вздовж стіни,
аж тут наче хтось ударив мене по спині
‎бейсбольною битою.
‎Я чую: «Чорт забирай!»
І я дивлюся через дорогу. Там Ренді Рамалья.
‎Ворушися!
‎Каже: «У мене влучили».
Я потягнувся до свого жилета, сподіваючись знайти вихідний отвір.
А його немає.
І тоді починаю прислухатися до свого дихання:
‎чи не чутно булькання.
Медик кричить з іншого боку вулиці: «Агов, з тобою все гаразд?»
І я такий:
«Так, усе добре», хоча я насправді не знав, добре чи ні.
Але єдине, що я знав: я можу бігти.
Поранений чи ні, ти мусив іти далі, боротися далі.
Ти не можеш повстати з мертвих.
Але в пораненого надія ще є.
Ти ще живий!
У мене влучили тут.
Я покажу.
‎Зараз тут дірка.
Неважливо, що в тебе стріляють, і біль не має значення.
Або стріляєш ти, або підстрелять тебе.
І ми продовжуємо бігти.
Нарешті
‎ми дісталися до машин, ‎які прислали, щоб вивезти нас звідти.
Вискакує хлопець, хапає мене й просто заштовхує в «Хамві».
І вони просто поїхали.
Знаєте, ми були буквально одними з останніх хлопців на вулиці.
Один із найстрашніших моментів у бою
був у тому броньовику.
Я ззаду, просто стріляю у все, що стріляє в нас.
І ми попрямували на базу.
Виїзд із міста сприймався сьогодні геть не так,
як учора.
Єдине, що змінилося
з попереднього дня — моя точка зору.
Але сьогодні все було просто потворно.
На мене впали уламки будинку.
Я була під завалами.
Я виплюнула кров із рота.
Моя дочка Іфра сказала:
«Мамо, я нічого не бачу. І в мене кров з очей іде».
А брат не озивається».
З її очей ішла кров.
Я сказала: «У тебе що, більше немає очей?»
«Ні». Я розплакалася.
Я запитала: «Де хлопці?». Мені відповіли, що вони мертві.
Моя старша дитина, наступна з ним і мій чоловік — усі загинули.
Решта четверо були поранені.
Іфра запитала: «Де тато?»
Їй сказали: «Він помер.
Його вбили американці».
Вона сказала: «Ми маємо вбити американців і виколоти їм очі».
Я прокинувся дуже рано.
Я боявся за своє життя.
Але я знав, що мусив повернутися туди.
Бої ще тривають,
або ж на вулиці вже безпечно?
Я маю побачити.
МІСЦЕ КАТАСТРОФИ НОМЕР ОДИН
Я зліз із велосипеда.
Узяв свою камеру
й натиснув на «Запис».
Господь усемогутній!
Усі намагаються стати перед камерою, щоб розповісти,
що сталося.
І вони щасливі!
Господь усемогутній!
Вони підстрибують на розбитому гелікоптері.
Усі люди радіють і кажуть:
«Ми здолали американців».
Америко, геть звідси!
Поглянь сюди.
‎Там іще двоє.
Бачиш мої кулі?
Хай буде проклята Америка!
Вони казали: «Ми перемогли.
Ми здобули перемогу».
Так.
‎Якщо ви Рейнджери, ми вас здолаємо!
Якщо ви Рейнджери, ми вас здолаємо!
Американці, геть!
Коли я знімав,
то почув, як одна жінка сказала:
«Дивись!»
А коли я роздивився, то зрозумів,
що це труп американця.
Американського солдата.
Коли я побачив це тіло, я був шокований.
Знаєте, вони були дуже злі,
час від часу наступали на нього.
Я не хотів нічого говорити.
Я просто хотів забратися звідти,
але мусив робити свою роботу.
Це неправильно.
Ми маємо поважати мертвих, навіть ворогів.
Моя мета — показати світові,
‎що відбувається в Сомалі.
‎ВІДТВОРИТИ
Уранці я поїхав в аеропорт.
Щоранку є рейс до Найробі.
Я надіслав три касети,
і того ж дня їх випустили в ефір.
Я знав, що цей запис змінить усе!
БАЗА ОПЕРАТИВНОЇ ГРУПИ «РЕЙНДЖЕРІВ»
Нарешті ми повернулися до ангара.
Ми поклали спорядження на землю, і раптом усі побігли
в дальній кут ангара, де стояв телевізор.
Дякую, що дивитеся. Я Анжела Робінсон.
Я Моріс Джонс.
Ціна залучення США
в допомогу Сомалі різко зростає.
Стоїть натовп десь 50, 75 людей.
І ось ми йдемо подивитися, що там відбувається.
Ми хочемо застерегти вас.
Деякі з кадрів цього матеріалу є дуже важкими для сприйняття.
І ми бачимо, як американського солдата тягають вулицями.
Вони тягнули його на мотузках і зупинялися, щоб топтати його.
Усі просто відмовлялися вірити,
люди кричали на телевізор.
Типу: «Якого біса?»
Це було майже як цирк.
Я ніяк не міг у це повірити.
Сомалійці також стрибали від радощів на одному зі збитих гелікоптерів.
Це бачить весь світ…
І вони веселяться над тілом людини.
Нашої людини.
Він був наш.
Це було абсолютно огидно.
І мені спало на думку, що це можуть побачити сім'ї солдатів.
Коли я вийшла заміж за Ґері,
‎то не мала уявлення про його підрозділ.
Я просто знала, що це спецпризначенці.
Дружини не мали доступу до повної інформації.
Перед від'їздом до Сомалі
‎я й гадки не мала, що він кудись їде.
Він не сказав, куди саме їде,
чи це місія абощо.
Це було просто: «Я збираюся в подорож».
Минуло кілька місяців,
‎і мені сказали, ‎що він зник безвісти в Сомалі.
Я намагалася уявити, на що схоже Сомалі.
Знаєте, вираз «зниклий безвісти» ми чули під час війни у В'єтнамі.
У мене не вкладалося в голові.
Це просто не мало сенсу.
А потім я вмикаю телевізор, а там новини.
Я побачила, як вулицями тягали тіла.
Я просто не могла зрозуміти,
як люди можуть бути такими…
‎жорстокими.
Тоді, дивлячись телевізор…
Для мене це стало…
Це була моя місія — спробувати впізнати його.
Я не розумію, як люди могли зникати безвісти
в той час.
Я знав, хто з моєї машини тут.
Ми втрачаємо людей? Де вони?
Починаються питання. «Де те і те?
Де ті, де інші…?»
«Вони пішли до цілі.
Щось чули від них?»
«Гріз мертвий».
«О, ясно».
«Ерла поранили, як він?»
«Ні, Ерл мертвий.
Він помер на місці.
Його застрелили в голову». Я й гадки не мав.
Набагато більше було поранених, про них піклувалися в лікарні.
До сотні поранених.
Відчуття, що ти тонеш:
«Усе набагато гірше, ніж я міг собі уявити».
І всі ці машини, наповнені кров'ю й піском, запах відбілювача.
Скрізь дірки від куль.
Потім я почув, що нам відправляли частини тіл у мішках для сміття.
Це викликає гнів.
Справжній гнів і нерозуміння, як люди можуть таке робити.
Я був розлючений.
Я думаю, що ми знаходилися в точці, де люди майже втрачають контроль.
В ангар
зігнали в'язнів, яких ми захопили на початковій місії.
Зігнали й посадили в контейнер.
Одну дуже важливу особу
помістили в окрему кімнату й наказали мені охороняти його.
Я досі пам'ятаю його обличчя, білу бороду, біле волосся.
Старий.
Кволий, як чорт.
Я витріщаюся на нього.
Це найдивніша зустріч у житті.
Він не може нічого сказати мені, а я — йому.
Просто дивимося.
Ми не любимо один одного.
Йому цікаво, чи не вб'ю я його,
і мені цікаво, чи не вб'ю.
Спочатку я хотів зарізати його.
У голові крутилася нав'язлива думка: «Заріж його».
По суті, я планував його вбивство.
Я дуже хотів це зробити.
Тому мужику в кімнаті пощастило того дня,
бо слід було його вбити.
Ми всі були шоковані новинами, які отримували.
Почали з'ясовувати, хто зник безвісти,
і це були Ґері, Ренді та Дюрант.
Ми всі хотіли знати:
«Чи хтось із них іще живий?»
Я був у своєму кабінеті.
Монтував дещо.
У дверях з'явився знайомий, який підтримував контакт з Айдідом.
Він сказав: «Ахмеде, там американець, солдат.
Він живий і перебуває у в'язниці.
Можеш піти зі мною й записати відео?»
Я кажу: «Так!»
Міжнародні журналісти не могли приїхати.
Але я міг.
Я готовий.
Я взяв камеру, пішов із ним.
Я боюся за своє життя.
Ми заходимо всередину будинку.
Потім я побачив білого чоловіка… який сидів.
На його обличчі написаний страх.
Яка армія?
Армія США.
-Ти «Рейнджер»? -Ні.
Я не «Рейнджер».
На ньому зеленувата футболка.
Його очі повні.
CW3, Майк Дюрант.
Вони підперли мене,
щоб розвантажити хребет,
але я все ще відчував сильний біль.
Той хлопець зі мною ставить запитання.
Звідки ви родом?
Сполучені Штати.
Я потрапив у пастку.
Що казати?
Чи відповідати взагалі?
Чи варто вмерти… аби тільки не сказати,
що я пілот «Яструба»?
Я пілот «Чорного яструба».
«З якої ти армії, де народився?»
США.
Ця команда людей мала чітку мету
змусити мене сказати щось, що буде для них політично корисним.
І вони намагалися маніпулювати мною
та змусити мене сказати те, що я не хочу говорити.
Як, на твою думку, проходить операція?
‎Ця операція…
І я сказав:
«Я солдат, я роблю те, що мені кажуть».
Потім вони перейшли до іншого запитання
й продовжували працювати над цим.
І вони сказали:
«Ви вбиваєте невинних людей?»
Для мене очевидно, що вони хочуть від мене почути.
Вони хочуть, щоб я сказав:
«Так, американці тут.
Ми вбиваємо невинних сомалійців
і хочемо захопити країну».
Усе це неправда.
Тому я не збираюся цього говорити.
Але як мені сказати щось, що виведе нас із цього зачарованого кола?
Вбивати невинних людей — це недобре.
Коли це останнє слово вилітає з моїх вуст,
вони вимикають камеру й виходять.
Я просто намагаюся робити свою роботу.
Для трансляції, розумієте?
Але моя стрічка змінила світ.
Добрий вечір.
Наразі американський військовослужбовець,
можливо, не один, перебуває в заручниках у Сомалі.
Наляканий і закривавлений полонений,
чий допит викрадачі знімали на відео.
Я пілот «Чорного яструба».
Ми видали найсуворіше попередження,
що якщо з ними щось трапиться,
Сполучені Штати розглядатимуть цю справу дуже серйозно
і вживуть відповідних заходів.
Я пам'ятаю, як побачила Майкла,
‎і моя перша думка була про його дружину…
Про те, через що їй довелося проходити.
Я роблю цю заяву в надії, що вона дійде до мого чоловіка.
Я хочу, щоб він знав: у нас із Джої все добре.
Джої чекає на твоє повернення, до того як почне ходити.
Він хоче, щоб батько бачив його перші кроки.
Бережи себе.
Не хвилюйся за нас.
З нами все буде гаразд.
Як вона, мабуть, хвилювалася за нього.
Що з ним станеться, які в нього травми,
що вони з ним робили.
А потім у мене промайнула думка:
«Якщо він живий, можливо, Ґері теж».
10 ЖОВТНЯ
Я була вдома, і ми почули, як під'їхала машина.
Пам'ятаю, як озирнулася
й побачила двох хлопців у формі, які виходили з авто.
Я знала, що це до новин.
І я пам'ятаю, як швидко відвернулася,
ніби якщо проігнорувати це,
цього не станеться, це буде не по-справжньому.
Ніби нічого не відбувається.
Хлопці сіли зі мною й розповіли…
що тіло Ґері знайшли.
Що йому… влучили в груди
‎багато разів.
Я благала, щоб це не було правдою.
Подивись на маму, привітайся.
Ієне, ти збираєшся почепити черв'яка на вудку?
Так.
‎Ось так.
‎Батько і син.
Гаразд.
Знову вони.
Що сказати маленькому хлопчику, якому щойно виповнилося шість?
Як пояснити щось подібне?
Тягни, Ієне!
Ну ж бо, ти зловив рибу!
Ого, іди сюди й покажи мамі!
‎Оце так!
Ти як мати
нічого не можеш зробити, щоб угамувати цей біль.
Гадаю, я відчула трохи полегшення,
що, можливо, Ґері врятував життя Майклу Дюранту.
Коли ми дізналися, що Майк живий і перебуває в полоні,
я тільки й думав: «Якщо ми й робитимемо щось,
то не для того, щоб дістати Айдіда, а щоб повернути Майка Дюранта,
будь-яким способом».
Ми починали:
«Підемо й зробимо це?»
І люди були готові стрибнути в машину
й поїхати назад, щоб обшукати все навколо та знайти його.
Нам сказали: «Відбій.
Нічого не робіть».
Добрий вечір.
Ходять чутки про можливе припинення вогню в Сомалі.
Воєначальник Мохамед Фарах Айдід,
вочевидь, готовий прийняти американську пропозицію про мир.
Спеціальний посланець США Роберт Оклі провів більшу частину дня
в комплексі ООН у Могадішо
в пошуках політичного вирішення кризи в Сомалі.
За нашими даними, Оклі зустрічався з лідерами клану воєначальника Айдіда,
і це може бути шляхом до угоди.
США можуть відмовитися від спроб заарештувати Айдіда
в обмін на свободу полоненого пілота гелікоптера Майкла Дюранта.
14 ЖОВТНЯ
Отже, я прокидаюся того дня,
і відчувається якась метушня.
Щось змінилося.
Потім прийшов лікар Червоного Хреста,
який дав мені морфін.
Тоді я почав вірити в це:
«Гаразд, це, мабуть, правда».
А потім мене поклали на ноші…
Винесли на вулицю, а там усюди камери.
Мене запхали в кузов автомобіля.
Ми рушаємо, я ледь не вилітаю позаду,
бо вони розігналися занадто швидко.
Ворент-офіцер Майкл Дюрант
був звільнений після перебування в заручниках протягом 11 днів.
В американського пілота зламані кістки,
та сомалійські головорізи не зламали його дух.
Нарешті потрапляємо до комплексу ООН.
Свобода ще ніколи не була такою приємною.
Слухаю!
Коли ти потрапляєш усередину комплексу
й бачиш обличчя знайомих людей,
ти думаєш: «Це не ілюзія. Це реальність, я вибрався».
Привітання, гідне героя, для пілота військового гелікоптера Майка Дюранта.
Сьогодні Майкл Дюрант їде додому.
Ми безмежно щасливі, що старший ворент-офіцер Дюрант
возз'єднається зі своєю сім'єю
й відновлюватиметься після поранень.
Зупинка у Вашингтоні, округ Колумбія,
де я отримав Пурпурове серце.
Досить зворушливо бачити,
як люди виходять
на вулицю, радіючи моєму звільненню.
Я відчував величезне полегшення від усвідомлення того,
що це випробування для мене й моєї сім'ї вже позаду.
Єдине питання, яке в мене залишалося: «Що з місією?»
Ми всі сиділи й міркували,
що буде далі.
«Що ми робимо?
Будуть нові завдання?»
І тоді ми отримуємо звістку, що президент Клінтон
відкликає місію.
Дуже важливо завершити нашу місію в Сомалі,
і ми це робимо твердо та цілеспрямовано.
Білл Клінтон вирішив
вивести американські війська із Сомалі
та домовився з генералом Айдідом про припинення вогню.
Американські війська в Сомалі пакують речі й вирушають додому.
Останні американські солдати в Сомалі сьогодні залишили країну.
Через майже 16 місяців після штурму пляжів
останні 120 солдатів вилетіли до Делаверу.
Ті з нас, хто були неушкоджені, не хотіли їхати.
Ми хотіли залишитися.
Мої друзі загинули, а тепер ви виходите з гри.
Це марна трата життів.
Ми змарнували свій час, ми змарнували ці життя.
Я був страшенно злий.
Розлючений.
Роз-лю-че-ний.
Мене турбує те, що сталося з нашими людьми.
Треба було продовжувати боротьбу.
ДЕЙВ ДІМЕР, РЕЙНДЖЕР АРМІЇ США
Але ми цього не зробили, сильні світу вирішили інакше,
і це те, з чим ми пішли.
Так.
Перепрошую.
Так, ця частина мене трохи турбує,
чому ми просто так пішли,
але… треба рухатися далі.
Треба просто йти далі.
Продовжувати.
3 ЖОВТНЯ 1993 РОКУ ЗАГИНУЛО 18 АМЕРИКАНСЬКИХ СОЛДАТІВ,
ЩЕ 84 ОТРИМАЛИ ПОРАНЕННЯ.
КІЛЬКІСТЬ УБИТИХ СОМАЛІЙЦІВ ТОЧНО НЕ ВІДОМА.
ЗА РІЗНИМИ ОЦІНКАМИ, ЗАГИНУЛО ВІД 300 ДО 500 ОСІБ,
1000 ПОРАНЕНИХ.
Сполученим Штатам, що претендують на звання наддержави,
має бути соромно
взагалі згадувати про свої втрати, це близько 20 солдатів,
коли 3 жовтня вони вбивали кожного сомалійця, якого бачили.
Для американців 3 жовтня — трагічний день,
але для нас це був просто морок.
Коли я думаю про те, що сталося, у мене починає боліти голова.
У мені досі живе образа й болючі спогади.
Ненавиджу американців.
Те, що я бачив, розбило мені серце.
Це сильно вплинуло на мене.
Коли я побачив жахливі речі, які сталися 3 жовтня,
4 жовтня…
Які я бачив на власні очі та через камеру…
Після цього я знову перестав знімати.
Забагато жаху… так.
Смерть — це одне, але найбільше мені болить сліпота моєї доньки.
Мертві пішли, але немає нічого гіршого, ніж утратити зір.
БІНТІ АДАН
Коли я бачу Іфру, я плачу.
Вона постійно падала, то тут, то там.
Слава Богу,
вона була ще дитиною.
Ану, тримай міцно!
А що це за риба? Га?
Мій син Ієн так схожий на свого батька, Ґері.
Та сама ніжність в очах.
Якось він подзвонив мені й сказав: «Мамо,
думаю, я приєднаюся до Рейнджерів».
Я подумала: «Я знала, що це станеться».
Він пішов стопами свого батька.
Це було важко.
Коли він уперше пішов,
щоб заспокоїти себе, я казала:
«Це не може статися зі мною двічі.
Не може».
І в нього було…
У нього було декілька справді небезпечних ситуацій,
і я просто мушу вірити,
що батько став його янголом-охоронцем, це точно.
Вона була красивим немовлям.
Вона вдихала пил і дим від ракет і падіння гелікоптера.
Усе це важко витримати новонародженій дитині.
Їй стало дуже погано. Я думала, що вона помре.
Але Бог урятував її для мене, і тепер вона прекрасна.
Аміна — так звали її бабусю.
І вона народилася в день війни з «Рейнджерами».
Тож ми назвали її Аміна Рейнджерс.
Коли я не знайшла нікого вдома, я злякалася.
Я думала, що залишилась одна.
Коли я побачила маму, я не могла повірити, що це вона.
Але потім я впізнала її, і ми обнялися.
Моє серце заспокоїлося.
Я була щаслива, коли мама прийшла
та сказала, що з усіма все гаразд.
Повернення мами — це була для мене дуже цінна мить.
Вони навчають нас, як воювати.
Але ніхто не навчає, як упоратися після всього.
Ніхто не навчив мене, що з цим робити зараз.
Це ненормально, це нездорово, і це залишиться з тобою назавжди.
«Не убий».
Але я вбивав.
Ти не зупиняєшся, щоб подумати про людей,
а тоді це тебе вбиває.
Я виїжджав на завдання ще кілька разів,
і нічого з того, що я бачив
за весь час своєї військової кар'єри,
було анітрохи не схоже на події в Могадішо в 1993 році.
‎Я час від часу зустрічав хлопців, ‎які стверджували, що були в Сомалі.
Після двосекундної розмови з ними я чітко розумів,
що в Сомалі їх і близько не було.
‎Принаймні з нами.
Знаєте, це невелика група хлопців,
це невелика група, і дуже…
мало хто хоче говорити про те, що сталося там того дня.
Для них це було просто поле бою, для мене — мій дім.
Моя мета і першочергове завдання —
записати історію
та показати нашим дітям, що сталося.
Американці приїхали сюди воювати
й самі стали жертвами війни.
Вони теж, як бачите.
Треба вміти виокремити це у своїй свідомості.
Я не знаю, може, колись я збожеволію,
але, знаєте… це була моя робота.
Я часто розмірковую про той день.
Я просто прикривав своїх друзів.
Знаєш, ця подія має гіркувато-солодкий присмак.
Є речі, якими я несамовито пишаюся,
але є й певний смуток.
Я зрозумів, що деякі речі в житті просто ніколи не залагодити.
Ти просто вчишся з цим жити.
У 1995 РОЦІ МОХАМЕД ФАРАХ АЙДІД ПРОГОЛОСИВ СЕБЕ ПРЕЗИДЕНТОМ СОМАЛІ
ПРОТИБОРЧІ КЛАНИ ВІДКИНУЛИ ЙОГО ПРАВО НА ПРЕЗИДЕНТСЬКИЙ ПОСТ
НАСТУПНОГО РОКУ ВІН ПОМЕР ПІСЛЯ ПОРАНЕННЯ В СУТИЧКАХ З ОПОНЕНТАМИ
ГРОМАДЯНСЬКА ВІЙНА В СОМАЛІ ТРИВАЄ ДОНИНІ.
‎СЕРІАЛ ЗНЯТО НА ОСНОВІ СПОГАДІВ
‎АМЕРИКАНЦІВ І СОМАЛІЙЦІВ.
‎Є ЩЕ БАГАТО ІСТОРІЙ З ОБОХ БОКІВ,
‎А ТАКОЖ ІСТОРІЙ БАГАТОНАЦІОНАЛЬНИХ СИЛ ‎ПІД ЕГІДОЮ ООН.
‎Переклад субтитрів: Анастасія Малицька