DEN TREDJE OKTOBER, 1993
‎KL. 16.50
Vi måste få hit snabbinsatsstyrkan.
Jag ser dem inte på marken.
PLATSEN FÖR ANDRA KRASCHEN
Alla som blivit knockade
känner nog likadant när de får tillbaka medvetandet.
Det är som att vakna ur en djup, djup sömn.
Först är man förvirrad
och så sakteliga blir det klarare och klarare
och man börjar inse att detta är verkligheten.
‎PILOT USA:S ARMÉ
Tyvärr var inte verkligheten särskilt bra.
Jag har allvarliga skador.
Det gjorde så ont i ryggen att smärtan var olidlig.
Jag kunde inte känna mitt ben.
Innan jag visste ordet av
står Randy Shughart och Gary Gordon bredvid min cockpit-dörr.
‎Randy, håll ställningarna.
Jag kände mig oerhört lättad.
‎Håll ut, håll ut.
Det är ju Delta Force-killar.
Ska man vara i en eldstrid ska man vara med dem.
De lade ner mig på marken och gick runt helikopterfören.
Och jag hörde Gary säga: "Fan, jag är träffad."
‎Träffad.
Det är då jag inser att det inte är en räddningsstyrka
utan bara två män.
De är ohyggligt många fler än vi
och vi kommer nog inte kunna hålla ut så mycket längre till.
Då hörde jag röster.
De lät inte så vänliga.
Det enda jag vet är att döden är på intåg.
Vi sprang till platsen för kraschen.
Och vi bad för att komma ansikte mot ansikte med amerikanerna.
Vi var förbannade.
Vi ville bara få en chans att komma åt dem.
Jag var bland de första som kom fram till platsen.
Vi trodde att alla var döda.
Då såg vi en sårad man.
Han bar amerikansk marinuniform.
De slet av all min utrustning,
de bröt näsan på mig, kindbenet och ögonhålan.
Han vet vad han gjorde, han bombade oss och dödade mina släktingar.
Killen slet bort det gröna märket jag hade runt halsen.
Han sa: "Ranger, Ranger, du dör Somalia."
Han slår mig med något mjukt.
Det var en arm från en i besättningen.
Helt ofattbart.
Jag tänkte att det här kommer jag nog inte klara mig ur.
Här kommer jag att dö.
Han skrek: "Hjälp mig! Hjälp mig!"
En ung somalier skulle skjuta honom.
Jag högg tag i geväret och vred det ifrån honom.
Jag räddade honom!
De lyfte upp mig, slängde in mig bak på en lastbil,
‎men jag lever.
Att vi skonade hans liv visar på att vi är bättre än amerikanerna.
BLACK HAWK DOWN: SLAGET OM MOGADISHU
PLATSEN FÖR FÖRSTA KRASCHEN
‎…det här kommer göra ont, okej?
Vi höll ut och väntade
på räddningsstyrkan vid hörnet där den första Black Hawken kraschade.
Jag är med korpral Jamie Smith.
Han är sårad och behöver akut vård.
‎Jamie är i kritiskt tillstånd.
Vi väntar bara på snabbinsatsstyrkan.
Självklart behöver vi ha dem här snarast möjligast.
Det enda vi vet är att de fixar
‎en pansarkonvoj ‎som ska komma och rädda oss.
PLATSEN FÖR FÖRSTA KRASCHEN
PLATSEN FÖR ANDRA KRASCHEN
RÄDDNINGSKONVOJ
RÄDDNINGSKONVOJEN
En man är i behov av akut vård på norra kraschplatsen.
Vi körde ut i stan igen på räddningsuppdrag.
Några av våra grupper höll sig gömda där den första Black Hawken kraschade.
‎Jag tänker inte…
Vi åkte in i stan
och vi blev beskjutna nästan på en gång.
Och då är det igång. Det är helt kaotiskt.
Min enhet stötte på en konvoj som passerade i närheten.
Vi sköt på varandra.
Vi träffade dem och skadade konvojen.
Jag har skyddsväst på mig.
Om jag blir skjuten här så överlever jag.
Metallplattan stoppar kulan.
Och om jag blir skjuten i armen eller benet överlever jag nog också.
Jag kanske förlorar en lem, men det gör inget.
Jag var livrädd för att bli skjuten på halsen eller i skrevet.
Och långt borta på vänster sida
kunde man se ett eldsken.
Och jag tänker: "Vilken tur att vi inte är på väg ditåt."
Då svänger vi och börjar åka precis åt det hållet.
Och jag tänker: "Helvete, vad ger vi oss in på nu?"
RÄDDNINGSKONVOJ
PLATSEN FÖR FÖRSTA KRASCHEN
PLATSEN FÖR ANDRA KRASCHEN
SAIDOS HEM
Vi kunde höra fordon.
Jag försökte amma min bebis…
…men hon ville inte äta.
Vi var i ett hemskt läge.
Somaliska krigare anföll vårt hus.
Deras måltavla var amerikanerna som var där inne.
Somalierna anföll oss från alla håll.
Jag började skjuta genom fönsterluckorna i trä.
Den stora frågan var: "Vem skulle komma dit först?
Kommer vår konvoj nå oss först?
Eller blir det somalierna som gör det?"
Vår ammunition började ta slut.
Vi hade varken vatten eller läkarutrustning.
Jag tänker: "Nu är det kört."
Jag trodde att det var slut med oss och jag var rädd.
Om tillräckligt många milismän skulle anfalla oss
skulle vi till slut inte kunna försvara oss mot dem.
Så jag tänkte: "När kommer de helt enkelt bara storma oss?"
Jag hade gett upp tanken om att jag skulle klara mig ut därifrån.
Då behöver man ju inte vara nervös, eller hur?
Jag visste vad som skulle hända.
Jag fann mig i att: "i natt dör jag."
‎När kommer hjälpen…?
Jag har gjort allt jag kan för att skicka fordon till er.
Vi anropade på radion
för att få veta var räddningsstyrkan var och vad som stod på.
Kan du ge mig status?
Vi börjar få ont om läkarutrustning.
Jag sa: "Säg inte att de är på väg.
Säg inte att de är på väg."
Vi fortsatte med att göra det bekvämt för korpral Smith.
Man märkte att han var rädd.
Han visste att han låg illa till.
Vi försökte klämma
pulsådern så gott vi kunde för att behålla trycket.
Efter ett tag anropade jag på radion.
Och jag sa: "Det är för sent."
Och: "Han är… inte längre ibland oss."
Jag måste ta en liten paus.
Vi hade sårade längs med gatan.
Flera hus var ockuperade med sårade och döda.
Folk dog.
Och när gruppledaren kom in
sa jag: "Tror du att vi klarar det?"
Han gjorde en liten paus och funderade.
Sen såg han på mig, och det var ingen lång paus,
och sa: "Jag vet inte."
Och jag insåg att det fanns två slut på den här striden.
Antingen kämpar vi oss ut ur stan
eller så blir vi invaderade.
Jag kunde höra den rasande striden.
‎Du dödar barn, varför?
Jag var inne i ett ganska litet rum
och jag kunde inte se vad som hände utanför.
Och det var en förhörare som ställde frågor till mig.
‎Varför är du här?
De satte fast mig i kedjor och lämnade mig ensam.
Det var då jag började bedöma mitt tillstånd.
Jag kollade mitt ben och insåg hur illa det var.
Det svällde upp så mycket
‎att det spände ‎mot tyget på mina ökenbyxor,
som annars sitter rätt löst.
Jag kunde höra markkonvojen.
Det såg ut som den kom rakt emot mig.
Och jag tänker för mig själv:
"Okej, de har spårat upp mig.
Nu kommer räddningen.
Nu kommer något riktigt bra att hända."
Den kommer närmare och närmare.
Den är här om någon minut.
Jag kunde inte ge något tecken.
Och så plötsligt
åker den bara förbi och åker längre och längre bort och jag tänker:
‎"Nej, de vet inte var jag är."
Vi rör oss fortfarande bort från platsen för kraschen nu.
Vi kör vidare, jag har ingen aning om vart vi är på väg,
varför vi svänger vänster eller höger, vart vi ska.
Jag har ingen aning.
‎KL. 01.55
Och sen kommer vi äntligen fram till platsen för kraschen.
PLATSEN FÖR FÖRSTA KRASCHEN
Jag tittar ut genom dörren och ser
‎att det står folk på båda sidor av gatan.
‎Kom igen!
"Okej, nu kommer kavalleriet, eller?
"'Kavalleriet har kommit."
Och det kändes bra.
Lättnaden över att:
‎"Någon annan, ‎som är större än vår grupp, är här."
Jag kände en sån lättnad.
Det kändes som om räddningsgruppen hade kommit för min skull.
Jag var så glad att lidandet var över.
Alla började känna att nu kan allt vara över.
Men så blev det en försening.
De håller på att försöka dra loss de sista
killarna som blivit instängda och dödade i helikoptern.
Man märkte att alla började tänka framåt:
"Hur länge ska vi vara kvar här?"
Och: "Hur kommer det här se ut när solen går upp?"
Vi var tvungna att röra på oss.
Tiden var knapp.
Vi bar in korpral Smith i pansarfordonen
och vi bar in de sårade.
‎Nu sticker vi.
I militären brukar man skämta:
"Hur många får plats i fordonet?"
"En till." Det är alltid en till.
Vi la de döda uppepå och de sårade baktill
och sen var det hög tid att sticka.
Jag öppnade dörren, fick upp regeln och öppnade och det var helt fullt.
Helt fullpackat.
Det fanns inte plats för oss.
Inte en till kom in i fordonet.
De stängde dörren.
Det var stängt och jag tänkte: "Jaha…"
De sa att vi var tvungna att springa hela vägen tillbaka, åtta kilometer.
Du måste skoja.
Fantastiskt! Nu börjar vi om.
Vi blev precis blåsta igen.
Seriöst?
Skjutandet tilltog igen.
‎Skojar du?
Och det enda jag kunde tänka på var: "Helvete,
jag måste springa igenom det där."
‎Fan!
Den som går ut på de gatorna där ber om att få bli dödad.
Jag sprang bort från skolan på grund av striden.
När jag lämnade skolan var jag barfota.
En helikopter flög emot mig.
Helikoptern var aldrig borta länge,
den fortsatte att flyga över oss, först åt ena hållet, sen åt andra.
Den gick ner nära marken.
De sköt på måfå utan att veta vad de sköt på.
När helikoptern var nära marken tog jag skydd,
det kändes som om den förföljde mig.
Sen flyger den iväg för att sen komma tillbaka och skjuta.
Jag gick in i huset och kollade alla rum.
Jag såg att det var tomt…
Jag var säker på att alla i min familj var döda.
När jag gick ifrån huset kom förtvivlan,
för jag kunde inte hitta min mor.
När jag gick ut letade jag varken efter hopp eller liv.
Jag ville sitta utanför och gråta tills helikoptern dödade mig,
som den hade gjort med de andra.
Jag förlorade hoppet.
Jag tänkte att idag ska jag dö.
‎KL. 05.42
De har skjutit hela natten
och solen börjar gå upp och jag bara tänker:
"Fan, nu börjas det igen.
Det här blir… det här blir väldigt intressant."
Anropet hade skickats ut:
"Pansarfordonen är fulla."
Och planen för oss är
‎att följa med pansarfordonen ‎på sidan av dem.
‎Kom igen!
Det man ska göra är
att springa längs vägen
medan pansarfordonen
åker bredvid.
Man ska använda dem som skydd mot fienden.
‎Kom igen!
Men redan vid första korsningen
stannade inte konvojen för att blockera, utan de fortsatte bara rakt fram.
Pansarfordonen bara drog iväg som om de sa:
"Ni behöver inte oroa er för kulor.
Vi måste oroa oss för kulor." De bara drog.
Då tänker man bara:
"Jaha, den planen gick fort åt skogen."
Jag är tillbaka på samma gata som dagen innan,
på väg åt samma håll, vilket aldrig händer annars,
och följer efter fordon som skvallrar om att vi kommer.
"Oj, ett fordon, jag kollar ut.
Jaha, där har vi folk som springer, vi skjuter dem istället."
Då tänker man: "Fan, tar det aldrig slut?"
Jag var helt uppslukad under hela striden.
Mitt gevär fick aldrig vila.
För varje skott,
för varje fallen soldat,
ökade vår segerkänsla.
Vi klarar oss genom korsningen.
När jag springer längs med husväggen
känns det som om någon slår mig i ryggen
‎med ett basebollträ.
‎Jag hör: "För i helvete!"
På andra sidan gatan står Randy Ramaglia…
‎Rör på er!
‎…som säger "Jag har blivit träffad."
Jag trevar inuti skyddsvästen och förväntar mig hitta ett utgångshål.
Inget utgångshål.
Och när som helst nu förväntar jag mig att min andning
‎blir till gurgling.
Enhetsläkaren skriker från andra sidan gatan: "Är du okej?"
Varpå jag säger:
"Ja, jag är okej," även om jag inte vet om jag är okej eller inte.
Det enda jag visste var att jag kunde springa.
Sårad eller inte, man måste fortsätta fram, fortsätta kämpa.
Man kan inte komma tillbaka om man är död.
Men är man sårad finns det fortfarande hopp.
Då lever man fortfarande!
Jag blev skjuten här.
Jag ska visa er.
‎Det är ett hål nu.
Det spelar ingen roll om man blir skjuten och smärtan är ingen stor grej.
Vi är gjorda för att antingen skjuta eller skjutas.
Och vi fortsätter springa.
Till slut
‎kom vi fram till fordonet som hade ‎skickats ut för att ta oss därifrån.
En kille hoppar ur, hugger tag i mig och knuffar in mig i en Humvee.
Och sen drog de iväg.
Så vi var helt enkelt de sista killarna kvar på gatan.
En av de läskigaste ögonblicken i striden
var när vi befann oss i pansarfordonet.
Jag sitter där bak och skjuter på allt som skjuter på oss.
Vi var på väg tillbaka till basen.
När vi kör ut ifrån stan ser allt så annorlunda ut
idag jämfört med igår.
Det enda som hade förändrats
sen dagen innan var mitt perspektiv.
Och idag såg det bara fult ut.
Spillror från huset hade fallit över mig.
Jag låg längst under spillrorna.
Jag spottade blod.
Min dotter, Ifrah, sa:
"Mamma, jag ser inget, mina ögon blöder.
Min bror svarar inte."
Hennes ögon blödde.
Jag sa: "Har du inga ögon längre?"
"Nej," sa hon och grät.
Jag frågade: "Var är pojkarna?" och svaret var att de var döda.
Mitt äldsta barn, mitt näst äldsta barn och min man dog allihopa.
De fyra som blev kvar var sårade.
Ifrah frågade: "Var är min far?"
Svaret blev: "Han är död.
Amerikanerna dödade honom."
Hon sa: "Amerikanerna borde också dö och bli av med ögonen."
‎KL. 06.20
Jag vaknar tidigt den morgonen.
Jag är rädd för mitt liv.
Men jag visste att jag var tvungen att gå tillbaka ut dit.
Fortsätter striden
eller är det ett säkert område?
Jag måste få veta.
PLATSEN FÖR FÖRSTA KRASCHEN
Jag klev av cykeln.
Jag tog min kamera
och jag började spela in.
Gud är stor! Gud är stor!
Alla försöker ställa sig framför kameran och prata…
…om vad som hände.
Och de är lyckliga!
Gud är stor!
De hoppar upp och ner på den kraschade helikoptern.
Alla hurrar och säger:
"Vi har vunnit över amerikanerna."
Amerika, dra åt helvete!
Titta åt det här hållet.
‎Två andra män.
Ser du? Ser du min kulor?
Åt helvete med Amerika!
De sa: "Vi vann.
Vi vann, vi tog hem segern."
Ja.
‎ZA 9340 FN
‎Om ni är Rangers, kommer vi besegra er!
Om ni är Rangers, kommer vi besegra er!
Amerikaner, stick härifrån.
Medan jag filmade
hörde jag en kvinna säga:
"Titta!"
Och när jag tittade insåg jag
att det var en död amerikan.
En amerikansk soldat.
När jag såg kroppen var jag helt chockad.
De var så arga
att några trampade på den.
Man kan inte säga ett enda ord om det.
Jag ville bara komma därifrån,
men jag var tvungen att göra mitt jobb.
Det är inte rätt.
Man borde respektera de döda, till och med sin fiende.
Mitt mål är
‎att hela världen ska få se ‎vad som pågår i Somalia.
På morgonen åkte jag till flygplatsen.
Varje morgon går det ett flyg till Nairobi.
Jag skickade tre kassettband
och de sände det i tv samma dag.
Jag vet att det här filmmaterialet kommer förändra allt!
LÄGRET FÖR TASK FORCE RANGER
Till slut kom vi tillbaka till hangaren.
Vi lägger ner utrustningen och plötsligt springer alla
längst in i hangaren där det fanns en tv.
God kväll, tack för att ni tittar. Jag heter Angela Robinson.
Och jag heter Morris Jones.
Priset för USA:s inblandning
i de somaliska hjälpinsatserna blir snabbt högt.
Det är en folkmassa på 50, kanske 75 personer.
Vi går dit för att se vad som händer.
Vi vill varna för
att några bilder ur reportaget kan vara ytterst stötande.
Och på tv:n ser man hur en amerikansk soldat dras runt på gatan.
De drog i honom med rep och stannade upp för att stampa på honom.
Ingen kunde tro det
och folk skrek mot tv:n.
De skrek: "Vad i helvete?"
Det var som en cirkus nästan.
Jag kunde inte fatta det.
Somalier hoppade på en av de nedskjutna amerikanska helikoptrarna för att fira.
Inte bara det att hela världen ser på…
…de här människorna firar en människas döda kropp.
Och dessutom var det en av… våra.
Det var en av våra.
Det var helt vidrigt.
Och tanken slår mig att anhöriga kan se det här.
När jag gifte mig med Gary
‎hade jag ingen aning om ‎vad enheten innebar.
Jag visste bara att det var ett slags specialstyrka.
Fruar tog inte del av sådan information.
Innan han åkte till Somalia
‎visste jag inte ‎att han skulle åka någonstans.
Han sa inte vart han skulle eller om det var
ett uppdrag eller så.
Han sa bara: "Jag måste resa bort ett tag."
Några månader gick
‎och sen fick jag veta ‎att han var saknad i strid i Somalia.
Jag försökte föreställa mig hur Somalia ser ut.
"Saknad i strid" var något man fick höra under Vietnamkriget.
Jag fick det inte att gå ihop.
Det var helt obegripligt.
Sen satte jag på tv:n där det var en nyhetssändning.
Jag såg hur kropparna drogs runt på gatorna.
Jag kunde bara inte förstå
hur mänskligheten kunde vara så…
‎…grym.
Jag tittade på tv:n för att se…
…och för mig blev det…
…mitt uppdrag att se om jag kunde känna igen honom.
Jag förstår inte hur det kunde saknas folk
vid den tidpunkten.
Jag visste vilka som var här från mitt fordon.
Saknas det folk? Var är de?
Frågorna sätter igång: "Var är den och den?
Var är den…?" och: "Var är den…?"
"De gick mot den måltavlan.
Har du hört nåt från dem?"
"Griz är död."
"Åh, okej."
"Jag såg att Earl blev sårad. Hur mår han?"
"Nej, Earl är död.
Han dog omedelbart.
Han blev skjuten i huvudet och dog direkt." Jag hade ingen aning.
Det var så många fler som togs hand om på sjukhuset.
Upp till hundra sårade.
Det är en obehaglig känsla: "Det är så mycket värre än jag trodde."
Och så alla fordon fulla med blod, sand och så lukten av blekmedel.
Kulhål överallt.
Sen fick jag höra att de skickade tillbaka kroppsdelar i sopsäckar till oss.
Man blir arg.
Man blir riktigt arg och man undrar hur människor kan göra så.
Jag var förbannad.
Jag tror att vi hade kommit till ett läge när folk var nära att tappa kontrollen.
Vid hangaren
samlade de ihop fångarna som vi hade tagit för ursprungsuppdraget.
De samlade ihop dem, satte dem i en container,
tog en högt uppsatt måltavla
och satte honom i ett separat rum och sa till mig att vakta honom.
Jag kan fortfarande se hans ansikte, vitt skägg, vitt hår.
En äldre man.
Klen som fan.
Jag bara stirrar på honom.
Det är det konstigaste mötet man kan tänka sig.
Han kan inte säga något till mig, jag kan inte säga något till honom.
Vi bara stirrar på varandra.
Vi vet att vi inte gillar varandra.
Han undrar om jag kommer döda honom
och jag undrar om jag kommer döda honom.
Först tänkte jag sticka en kniv i honom.
Det var hela tiden i tanken: "Knivhugg honom."
Jag planerar gubbens mord.
Jag ville verkligen göra det.
Den där gubben i det rummet hade väldigt mycket tur den dagen,
för jag borde ha dödat honom.
Vi var alla i chock från nyheterna som vi fick.
Och sen börjar de identifiera de saknade.
Det var Gary, Randy och Durant.
Vi ville veta: "Är någon av dem fortfarande där ute?"
Jag satt på mitt kontor.
Jag redigerade.
En jag känner som var i kontakt med Aidid knackade på dörren.
Han sa: "Ahmed, det är en amerikan, en soldat.
Han lever och är fången.
Kan du följa med mig och filma?"
Jag sa: "Ja!"
Internationella journalister har ingen makt att göra det.
Men jag kunde.
Jag gör det.
Jag tog med kameran och följde med honom.
‎KL. 17.30
Jag är rädd för mitt liv.
Vi går in i ett hus.
Där ser jag en vit man… som sitter ner.
På hans ansikte ser det ut som om han är rädd.
Vilken armé?
USA:s armé.
-Är du en Ranger? -Nej.
Jag är ingen Ranger.
Han har en grönaktig t-shirt.
Han har klara ögon.
Specialistofficer Mike Durant.
De hade stöttat upp mig
och jag lyckades med att inte stödja mig mot ryggraden,
men jag kämpar fortfarande med smärtan.
Killen som är med mig ställer frågor.
Var kommer du ifrån?
Jag har hamnat i en fälla.
Vad säger man?
Svarar man något?
Det är inte värt att dö… bara för att inte säga:
"Jag är Black Hawk-pilot."
Jag är Black Hawk-pilot.
"Vilken armé tillhör du? Var är du född?"
Det är en grupp människor med ett klart mål,
att få mig att säga något som kan bli politiskt användbart för dem.
Och de försöker manipulera mig
och få mig att säga något som jag inte vill säga.
Hur tycker du att operationen har gått?
‎Den här operationen…
Och jag sa:
Jag är soldat, jag gör det jag blir tillsagd att göra.
Sen gick de vidare till nästa fråga
och fortsatte bearbeta det
och sen sa de:
"Dödar du oskyldiga människor?"
Det är ganska uppenbart vad han vill att jag ska säga.
De vill att jag ska säga:
"Ja, amerikaner är här.
Vi dödar oskyldiga somalier och vi är här för att ta över landet."
Inget av det stämmer.
Så jag tänker inte säga det.
Men hur säger jag något så att vi kommer vidare?
Att oskyldiga dör är inte bra.
När jag säger det sista ordet
stänger de av kameran och går ut.
Jag försöker bara göra mitt jobb.
För att sända i tv.
Men min kassett förändrade hela världen.
God kväll.
Någonstans i Somalia hålls nu i natt en amerikansk soldat,
och kanske fler än så, som gisslan.
En rädd och blodig fånge
som filmades när han förhördes av sina gisslantagare.
Jag är Black Hawk-pilot.
Vi har utfärdat en mycket allvarlig varning
att om något skulle hända med dem
kommer USA se mycket allvarligt på saken
och vidta lämpliga åtgärder.
Jag minns att jag såg Michael
‎och att min första tanke ‎var till hans fru…
…och vad hon måste gå igenom.
Jag gör detta uttalande i hopp om att nå min man.
Jag vill att han ska veta att Joey och jag mår bra.
Joey väntar med att börja gå tills du kommer hem.
Han vill att hans far ska se hans första steg.
Ta hand om dig själv.
Oroa dig inte för oss.
Vi klarar oss.
Hon måste varit så orolig
för vad som skulle hända med honom, skador
eller vad de nu gjorde med honom.
Och sen… tänkte jag: "Men…
…om han lever då kanske Gary lever också."
DEN TIONDE OKTOBER
Jag var hemma och hörde en bil svänga in
och jag minns att jag vände mig om
och såg två män i uniform kliva ur.
Och jag visste att de kom med nyheter.
Och jag minns att jag snabbt vände bort huvudet,
att om jag ignorerade det
skulle det inte hända, det skulle inte vara på riktigt.
Det här händer inte.
Vi satte oss ner och männen sa…
…att Garys kropp hade hittats.
Sen… slog jag honom
‎på bröstet flera gånger.
Och bad för att det inte skulle vara sant.
Titta på mamma, säg hej.
Ian, ska du sätta på en mask på fiskespöet?
Ja.
‎Sådär ja.
‎Far och son.
Okej.
Nu är de på väg.
Vad säger man till en liten pojke som precis fyllt sex?
Hur förklarar man något sånt?
Veva in den, Ian!
Skynda dig, du fångade en fisk!
Wow, kom och visa mamma!
‎Wow!
Det finns inget man kan göra som mor
för att ta bort den smärtan.
Man kan väl säga att det finns lite tröst i
att Garys död räddade Michael Durants liv.
När vi fick reda på att Mike levde och var fången
hade jag bara en sak i tankarna: "Om det är något vi ska göra
så är det inte att fånga Aidid, utan att få hem Mike Durant
till varje pris."
Vi började prata:
"Okej, ska vi göra det här nu?"
Folk var redo att hoppa in i ett fordon,
åka tillbaka dit och köra runt och leta efter honom.
Men vi fick bara höra: "Dra er tillbaka.
Ni ska inte göra någonting."
God kväll.
Det sägs att ett förslag till eldupphör i Somalia kan bli möjligt.
Krigsherren Mohamed Farrah Aidid
har tydligen sagt att han kommer acceptera USA:s fredsförslag.
USA:s särskilda sändebud Robert Oakley tillbringade en stor del av dagen
i Förenta Nationernas läger i Mogadishu
för att finna en politisk lösning på krisen i Somalia.
Källor avslöjar att Oakley träffade ledare för krigsherren Mohamed Farrah Aidids klan
och att det kan bli inledningen till ett fredsavtal,
i vilket USA skulle lägga ner sin insats att gripa Aidid
i utbyte mot att den fångade helikopter- piloten Michael Durant får gå fri.
DEN 14 OKTOBER
Jag vaknar den dagen
och känner att det är lite uppståndelse.
Saker och ting är annorlunda.
Sen kom en läkare från Röda Korset in
och gav mig morfin, och det var då
jag började ge efter och tro:
"Okej, det här är nog på riktigt."
Och sen lade de mig på en bår…
…och när vi kommer ut på gatan är det kameror överallt.
De lägger mig bak på ett fordon.
Vi kör iväg och jag åker nästan av fordonet
för att de gasade på så mycket.
Specialistofficern, Michael Durant
har släppts efter att ha hållits som gisslan i 11 dagar.
Den amerikanske piloten har flera brutna ben i kroppen,
men de somaliska skurkarna kunde inte bryta hans kämparanda.
Till slut får jag komma till FN-lägret.
Frihet har aldrig känts så skönt.
Hurra!
Och när jag kom in i lägret
och såg ansikten på folk jag känner,
då tänkte jag: "Det här är ingen dröm. Det är på riktigt, jag kom ut därifrån."
Här hälsar man helikopterpiloten och hjälten Mike Durant välkommen.
Ikväll är Michael Durant på väg hem.
Vi är obeskrivligt tacksamma att specialistofficer Durant
får åka hem till sin familj
och att han får läka sina sår.
Vi stannade till i Washington DC
där jag fick ta emot Purpurhjärtat.
Rätt så rörande att se
att så många kom och firade att jag hade blivit frisläppt.
Jag känner en enorm lättnad över att veta
att jag och min familj har tagit oss igenom den här svårigheten.
Men jag hade fortfarande en fråga: "Vad händer med uppdraget?"
Vi satt allihopa och spekulerade
om vad som skulle hända härnäst.
"Vad ska vi göra?
Har vi fler uppdrag?"
Det var då vi fick veta att president Clinton
hade ställt in uppdraget.
Det är nödvändigt att avsluta vårt uppdrag i Somalia,
men vi ska göra det med bestämdhet och målmedvetenhet.
Bill Clinton bestämde
att dra tillbaka sina trupper från Somalia
och bad krigsherren Aidid om eldupphör.
Amerikanska trupper i Somalia packar ihop och åker hem.
De sista amerikanska soldaterna i Somalia lämnade landet idag.
Nästan 16 månader efter att de stormade stränderna
lyfte den sista flyglasten med 120 trupper mot destination Delaware.
Vi som fortfarande kunde röra oss ville inte åka därifrån.
Vi ville stanna.
Mina vänner har dött och nu vill du dra dig ur.
Det är att slösa bort liv.
Vi slösade bort vår tid, vi slösade bort de här liven.
Jag var förbannad.
Asförbannad.
Asförbannad, asförbannad, asförbannad.
Det är det som hände med våra män som stör mig.
Vi skulle fortsatt striden.
Men det gjorde vi inte. Makthavarna bestämde något annat
så det var det… det var det vi gjorde.
Ja.
Ursäkta.
Ja, den biten störde mig lite,
att vi bara åkte därifrån så där, men… man måste ju gå vidare.
Man måste ta sig igenom det helt enkelt.
Ta sig igenom det.
DEN TREDJE OKTOBER 1993 DÖDADES 18 AMERIKANSKA SOLDATER
OCH YTTERLIGARE 84 SÅRADES.
ANTALET DÖDA SOMALIER ÄR OMSTRITT.
UPPSKATTNINGAR VARIERAR FRÅN 300 TILL 500 DÖDA
OCH YTTERLIGARE 1 000 SÅRADE.
USA, som hävdar att de är en supermakt,
borde skämmas
för att de framhäver en förlust på 20 soldater
när de den tredje oktober dödade varenda somalier inom synhåll.
För amerikanerna är den tredje oktober en tragisk dag,
men för oss var det ett mörkt ögonblick.
När jag tänker på vad som hände börjar huvudet göra ont på mig.
Kvar finnas bara förbittring och smärtsamma minnen.
Jag hatar att se amerikaner.
Det jag såg var hjärtskärande.
Det hade en enorm inverkan på mig.
När jag såg vilka hemska saker som pågick den tredje oktober,
den fjärde oktober…
…det jag såg med mina ögon och min kamera…
…efter det filmade jag aldrig mer.
Det är för mycket skräck… ja.
Att dö är en sak, men att min dotter blev blind, det plågar mig.
De döda försvinner, men det finns inget värre än att förlora sina ögon.
När jag ser Ifrah blir jag full av tårar.
Hon brukade ramla lite varstans.
Prisa Gud.
Hon var bara ett barn.
Hej, åh! Håll den rak.
Åh, vad är det för fisk? Va?
Min son Ian är så lik sin pappa Gary.
Ömheten i hans ögon.
Han ringde en dag och sa: "Mamma,"
"jag tror att jag ska gå med i Rangers."
Och jag tänkte: "Åh, jag visste det."
Han följde sin fars fotspår.
Det var tufft.
När han först gick med
sa jag alltid för att trösta mig själv: "Det kan inte hända mig två gånger.
Det kan det inte."
Och det har varit…
…nära ögat några gånger
och jag måste helt enkelt tro på
att hans pappa är hans skyddsängel.
Hon var en vacker liten flicka.
Hon andades in damm och rök från raketvapen och helikopterkraschen.
Allt sånt som en nyfödd inte klarar av.
Hon blev så sjuk att jag trodde att hon skulle dö.
Men tack till Gud, Han räddade henne och nu är hon så vacker.
Amina var hennes mormors namn.
Och hon föddes samma dag som kriget med Rangers.
Så vi kallar henne Amina Rangers.
När jag såg att mitt hem var tomt blev jag livrädd.
Jag trodde att jag var den enda som var kvar.
När jag såg min mamma trodde jag inte att det var hon.
Men sen kände jag igen henne och vi kramades.
Mitt hjärta slappnade av,
jag blev överlycklig när min mor kom till mig
och sa att alla mådde bra.
Att få tillbaka min mamma betydde så mycket för mig.
De vill att man krigar så de tränar en till att kriga.
Men de tränar en inte i att hantera det som kommer efter.
Och de tränade mig definitivt inte i att hantera det nu.
Det är inte normalt, det är inte hälsosamt och man har det för alltid.
"Du skall icke dräpa."
Men jag har dödat.
Man stannar inte upp och tänker på dem förrän senare
och det tar kål på en.
Jag var med i flera andra insatser
och inget av det jag såg
under hela min karriär inom militären
var ens i närheten av det jag såg i Mogadishu 1993.
‎Jag har träffat killar ‎som sagt att de var i Somalia,
men efter att ha pratat i två sekunder förstod jag
att det var de absolut inte.
‎Inte med oss i alla fall.
Det är en liten grupp av killar,
en liten grupp och väldigt…
…få människor som kan prata om vad som hände den dagen.
För dem var det bara ett slagfält, för mig var det mitt hem.
Mitt mål och min prioritet
är att filma historien,
vi måste visa våra barn vad som hände.
Amerikanerna var de som kom hit för att strida,
och de föll själva offer för kriget.
De också, som ni ser.
Man måste försöka sortera bort det i sinnet
och jag vet inte, jag kanske blir helt galen en dag.
Jag har ingen aning, men… det var mitt jobb.
Jag brukar tänka att den dagen
höll jag bara mina vänner om ryggen.
Det är en bitterljuv händelse i mitt liv.
Det finns saker som jag är otroligt stolt över
men så känner jag även ett vemod.
Och jag har insett att med vissa saker i livet kommer man aldrig till ro.
Man lär sig bara att leva med dem.
1995 UTNÄMNDE MOHAMED FARRAH AIDID SIG SJÄLV TILL SOMALIAS PRESIDENT
MOTSTÅNDARKLANER FÖRKASTADE HANS PRESIDENTSKAP
ETT ÅR SENARE DOG HAN NÄR HAN SKÖTS I STRID MOT POLITISKA RIVALER
INBÖRDESKRIGET I SOMALIA FORTSÄTTER ÄN IDAG.
‎DENNA SERIE HAR UTFORMATS ‎EFTER EN GRUPP AMERIKANER
‎OCH SOMALIERS MINNEN.
‎FLER HISTORIER FINNS ATT BERÄTTA ‎FRÅN BÅDA SIDOR
‎OCH FRÅN MULTINATIONELLA STYRKOR ‎SOM DELTOG I FN-INSATSER I SOMALIA.
‎Undertexter: Louise Ohlsén