3 OCTOMBRIE 1993
Avem multă forță de reacție la sol.
Nu pot să-I văd nicăieri pe pământ.
LOCUL CELUI DE-AL DOILEA ACCIDENT
Cineva care a fost pus la pământ
probabil simte la fel când își recapătă cunoștința.
E ca și cum ai fi revenit dintr-un somn adânc, adânc.
Inițial există confuzie,
și treptat lucrurile devin tot mai clare
și începi să realizezi că asta e realitatea.
‎PILOT ARMATĂ SUA
Din păcate, realitatea n-a fost prea bună.
Aveam câteva răni grave.
Spatele mă durea atât de tare încât durerea era pur și simplu insuportabilă.
Nu-mi simțeam piciorul.
Următorul lucru pe care îl știu,
Randy Sugar și Gary Gordon stau lângă ușa cabinei mele de pilotaj.
‎Randy, ține blocajul.
A fost un imens sentiment de ușurare.
‎Ține-te bine, ține-te bine.
Aceștia sunt oameni din Delta Force.
Dacă vei fi într-un schimb de focuri, cu ei vrei să fii.
M-au pus la sol și au înconjurat botul avionului.
Și l-am auzit pe Gary spunând: „La naiba, sunt lovit.”
‎Împușcat.
Atunci am realizat că aceasta nu e o forță de salvare,
sunt doar doi oameni.
Suntem depășiți numeric,
și nu sunt sigur că vom mai putea rezista mult timp.
Și apoi am auzit niște voci.
Nu păreau prietenoase.
Știu doar că moartea e pe drum.
Am fugit la locul accidentului.
Și ne rugam să ne întâlnim cu americanii.
Am fost foarte furioși.
Voiam doar o șansă să ajungem la ei.
Am fost printre primii ajunși la locul accidentului.
Credeam că au murit cu toții.
Apoi am văzut un rănit.
Purta uniforma unui pușcaș marin american.
Mi-au smuls tot echipamentul,
mi-au spart nasul, pometele, orbita ochiului.
El știe ce a făcut, ne-a bombardat și mi-a ucis rudele.
Tipul a rupt eticheta verde din jurul gâtului meu.
El a spus: „Ranger, tu mori Somalia.”
Mă lovește cu ceva moale.
Era brațul unuia din echipaj.
Și eu… eu nu puteam să cred.
M-am gândit că nu am cum să ies de aici.
Vei muri.
El a strigat: „Ajutați-mă! Ajutați-mă!”
Un tânăr somalez a vrut să-l împuște.
L-am apucat și i-am smuls arma.
L-am salvat.
M-au ridicat, m-au aruncat în spatele unui camion,
‎dar eram viu.
Cruțându-i viața, arătăm că suntem mai buni decât americanii.
SUPRAVIEȚUIND OPERAȚIUNII BLACK HAWK DOWN
LOCUL PRIMULUI ACCIDENT
‎…o să doară, bine?
Ne țineam bine, așteptam
o forță de salvare chiar la colțul unde s-a prăbușit primul Black Hawk.
Îl am pe Caporal Jamie Smith.
E rănit, are nevoie de îngrijiri urgente.
‎Jamie e în stare critică.
Așteptăm forța de reacție la sol.
E clar că avem nevoie de ei aici imediat ce îi putem aduce.
Tot ce știam era
că pregătesc
‎un convoi blindat ‎să poată veni să ne scoată.
LOCUL PRIMULUI ACCIDENT
LOCUL CELUI DE-AL DOILEA ACCIDENT
CONVOI DE SALVARE
CONVOIUL DE SALVARE
Am victime urgente la locul accidentului din nord.
Ne-am întors în oraș în timpul operațiunii de salvare.
Erau echipe de-ale noastre ascunse în jurul primului Black Hawk prăbușit.
‎Eu nu voi…
Am mers în oraș
și am început să fim împușcați imediat.
Și jocul continuă, e haotic.
Unitatea din care făceam parte a dat peste un convoi care trecea prin apropiere.
Am tras unii în alții.
I-am lovit și am avariat convoiul.
Am o vestă pe mine.
Dacă sunt împușcat aici, voi supraviețui.
Placa va opri glonțul.
Dacă sunt împușcat în braț sau în picior, cel mai probabil voi supraviețui.
S-ar putea să-mi pierd un membru, dar e în regulă.
Eram îngrozit de posibilitatea de a fi împușcat în gât sau în boașe.
Și în depărtare, în stânga noastră,
puteai vedea această strălucire de foc.
Și: „Slavă Domnului că nu mergem acolo.”
Facem un viraj și ne îndreptăm într-acolo.
Și e ca și cum: „Sfinte Sisoe, în ce ne băgăm acum?”
CONVOI DE SALVARE
LOCUL PRIMULUI ACCIDENT
LOCUL CELUI DE-AL DOILEA ACCIDENT
CASA LUI SAIDO
Am putut auzi mașinile.
Încercam să îmi alăptez fetița…
dar ea nu voia.
Eram într-o situație oribilă.
Luptători somalezi ne atacau casa.
Îi vizau pe americanii aflați în interior.
Somalezii ne-au atacat din toate părțile.
Am început să trag prin obloanele de lemn.
Întrebarea era: „Cine va ajunge primul acolo?
Convoiul nostru va ajunge primul la noi?
Sau vor ajunge restul somalezilor?”
Rămânem fără muniții.
Nu aveam apă, nu aveam provizii medicale.
Mă gândeam: „Asta este”.
Am crezut că acesta e sfârșitul și m-am simțit speriată.
Dacă ar arunca destui milițieni asupra noastră,
la un moment dat, nu ne vom mai putea apăra împotriva lor.
Așa că mă gândeam: „În ce moment se hotărăsc să ne atace?”
‎RANGER ARMATA SUA
Am renunțat la ideea că voi reuși să ies de acolo.
Nu ai de ce să fii nervos, nu?
Acum îți cunoști soarta.
M-am resemnat cu gândul: „Urma să mor în seara asta.”
‎Unde e ajutorul…
Am făcut tot ce am putut să vă aduc acele vehicule.
Aveam apeluri radio
să încerc să aflu unde sunt forțele de salvare și ce se întâmplă.
Poți să-mi dai un bilanț?
Rămânem fără provizii medicale.
Am zis: „Nu-mi spune, sunt pe drum.
Nu-mi spune, sunt pe drum.”
Încercam să-l facem pe caporalul Smith să se simtă bine.
Se vedea că era speriat.
Știa că are probleme.
Am continuat să încercăm să presăm artera
cât de bine am putut să menținem presiunea directă.
În cele din urmă, am apelat la radio.
Dar am spus doar: „E prea târziu”.
„El… nu mai este cu noi”.
Am nevoie de puțin timp.
Avem răniți pe stradă.
Aveam numeroase case ocupate de victime.
Oamenii mureau.
Și când a venit șeful echipei,
Am spus: „Crezi că vom reuși?”
El a făcut o pauză și s-a gândit la asta.
S-a uitat la mine și n-a fost o pauză lungă,
iar el spune: „Nu știu”.
Și mi-am dat seama că această bătălie se va termina în două feluri.
Fie urma să ieșim din oraș prin luptă,
sau urma să fim invadați.
Puteam auzi bătălia.
‎Ucideți copiii, de ce?
Eram într-o încăpere destul de mică,
și nu puteam vedea nimic din ce se întâmpla afară.
Apoi un interogator mi-a pus întrebări.
‎De ce ați venit aici?
M-au legat cu lanțuri și apoi m-au lăsat singur.
Și atunci am început să-mi evaluez starea.
M-am uitat din nou la piciorul meu și mi-am dat seama cât de rău era.
S-a umflat atât de mult
‎încât a întins materialul ‎de pe pantalonii mei de deșert,
care sunt destul de largi.
Puteam auzi convoiul terestru.
Părea că vine direct spre mine.
Și în mintea mea, mă gândesc:
„În regulă, m-au depistat.
Aceasta este o salvare.
Ceva foarte bun se va întâmpla.”
Se apropie din ce în ce mai mult.
Va fi aici imediat.
Nu aveam cum să semnalez.
Și dintr-o dată,
doar trece și începe să se ducă mai departe și mai departe.
‎„Nu. Nu știu unde sunt.”
În acest moment, încă ne deplasăm de la locul accidentului.
Mergem cu mașina, habar nu am unde mergem,
de ce virăm stânga sau dreapta, încotro ne îndreptăm.
Nu aveam nicio idee.
Apoi ajungem în sfârșit la locul accidentului.
LOCUL PRIMULUI ACCIDENT
M-am uitat pe ușă, și am observat
‎că erau oameni ‎pe ambele părți ale străzii.
‎Hai, hai!
„În regulă, cavaleria e aici”, nu?
„Cavaleria e aici.”
Și s-a simțit bine.
Doar ușurarea de:
‎„Altcineva mai mare decât ‎organizația noastră e aici.”
A fost o senzație de ușurare.
M-am simțit ca și cum acea echipă de salvare era pentru mine.
Am fost foarte fericită că s-a terminat calvarul.
Toată lumea începea să simtă că toată chestia asta s-ar putea termina.
Dar apoi a existat o amânare.
Se încearcă scoaterea ultimilor oameni
care au fost prinși și uciși în elicopter.
Se putea spune că oamenii începeau să se gândească la viitor:
„Cât timp vom mai sta aici?”
Și: „Cum va arăta când va răsări soarele?”
Trebuia să plecăm.
Timpul era esențial.
L-am urcat pe caporalul Smith în vehiculele blindate,
și am încărcat și răniții noștri.
‎Hai să plecăm!
Așa cum se zice în armată:
„Câți oameni poți urca în vehiculul ăla?”
„Încă unul.” Mereu e încă unul.
Punem morții deasupra, răniții în spate,
și era timpul să plecăm de acolo.
Am deschis ușa, am scos zăvorul, am deschis-o, și era atât de plin.
Atât de plin.
Nu era loc pentru noi.
În acel vehicul nu se mai urca nimeni.
Au tras ușa.
S-a închis și am zis: „Ei bine…”
Mi s-a spus că trebuie să alergăm până la capăt, cinci mile.
Cred că glumești.
Ce tare! Iar începem.
Tocmai am fost nenorociți iar.
Serios?
Focurile de armă începeau să se întețească iar.
‎Pe bune?
Și tot ce am putut gândi a fost: „Sfinte Sisoe,
trebuie să fug prin asta.”
‎Rahat!
Oricine se află pe aceste străzi nu face decât să ceară să fie ucis.
Am fugit de la școală din cauza bătăliei.
Când am părăsit școala, eram desculță.
Un elicopter zbura spre mine.
Elicopterul n-a lipsit prea mult,
a continuat să zboare peste noi, într-o parte și apoi în cealaltă.
Ar ajunge foarte jos la sol.
Ei trăgeau fără discernământ, fără să știe în ce trag.
Când elicopterul cobora foarte jos, mă adăposteam,
în mintea mea credeam că mă urmărește.
Apoi zboară și se întoarce trăgând.
Am intrat în casă și am verificat fiecare cameră.
Am găsit casa goală…
Eram sigură că familia mea a murit.
Când am ieșit din casă, disperarea s-a instalat,
pentru că nu o găseam pe mama.
Când am ieșit afară, nu am căutat speranță sau viață.
Am vrut să stau afară și să plâng până când elicopterul m-ar fi ucis,
cum a făcut și cu ceilalți.
Am pierdut speranța în viață.
Mi-am spus că voi muri azi.
Au tras toată noaptea
și soarele începe să răsară și toate aceste lucruri și-mi zic:
„Rahat, iar începem.
O să devină… tot interesant.”
A fost făcut apelul:
„Hei, vehiculele blindate sunt pline.”
Și planul e ca noi
‎să însoțim aceste vehicule blindate ‎pe părțile laterale ale acestora.
‎Hai, hai!
Ceea ce veți face e
să mergeți pe drum
în timp ce vehiculele blindate
merg chiar lângă voi.
Folosiți-le pentru a vă acoperi de inamic.
‎Miscați-vă, mișcați-vă!
Și imediat ce am ajuns la prima intersecție,
convoaiele nu s-au oprit pentru a bloca, convoaiele au continuat să meargă.
Acele vehicule blindate au demarat:
„Nu trebuie să vă faceți griji în privința gloanțelor.
Ba trebuie!” Pur și simplu au demarat.
E cam așa:
„Planul ăsta s-a dus naibii rapid.”
Înapoi pe strada pe care am fost cu o zi înainte,
mergând înapoi în aceeași direcție, ceea ce nu faci niciodată,
urmărind vehiculele care anunță pe toată lumea că venim.
„Aud un vehicul și mă uit pe geam.
Aici sunt niște oameni pe jos, hai să-i împușcăm.”
M-am gândit: „Doamne, nu se mai termină, nu?”
Am fost în mijlocul bătăliei pe tot parcursul ei.
Arma mea nu a avut niciodată odihnă.
De fiecare dată când trăgeam un foc
sau doboram unul dintre soldații lor,
sentimentul de triumf creștea.
Trecem prin singura intersecție.
În timp ce mă mișc de-a lungul peretelui,
simt că cineva se apropie și mă lovește în spate
‎cu o bâtă de baseball.
‎Aud: „La naiba!”
Și mă uit peste stradă. E Randy Ramaglia.
‎Mișcați-vă!
‎Spune: „Sunt rănit.”
Am băgat mâna în vestă și mă așteptam să găsesc o gaură.
Nicio gaură.
Și apoi mă aștept ca în timp ce respir
‎să încep să aud gâlgâituri.
Medicul unității strigă din cealaltă parte a străzii: „Hei, ești bine?”
Și eu îi spun:
„Da, sunt bine”, chiar dacă nu prea știu dacă sunt bine sau nu.
Dar singurul lucru pe care îl știam era că pot alerga.
Rănit sau nu, trebuia să mergi înainte, trebuia să lupți.
Nu te poți întoarce după ce ai murit.
Dar, fiind rănit, există încă speranță.
Ești încă în viață!
Am fost împușcat aici.
O să vă arăt.
‎Acum e o gaură.
Nu contează să fii împușcat și durerea, nu e mare lucru.
Suntem puși să tragem sau să fim împușcați.
Și continuăm să alergăm.
În cele din urmă,
‎am ajuns la vehiculele care ‎fuseseră trimise să ne scoată de acolo.
Tipul sare afară, mă prinde și mă împinge într-un Humvee.
Și au demarat.
La propriu, am fost ultimii tipi de pe stradă.
Unul dintre cele mai înfricoșătoare momente ale bătăliei
a fost când eram în vehiculul blindat.
Eu sunt în spate și împușc tot ce trage în noi.
Și ne îndreptam înapoi spre bază.
Ieșirea din oraș mi s-a părut atât de diferită
azi față de ieri.
Singurul lucru care s-a schimbat
față de ziua precedentă a fost perspectiva mea.
Și astăzi arăta urât.
Resturi din casă căzuseră peste mine.
Eram sub dărâmături.
Am scuipat sânge din gură.
Fiica mea, Ifrah, a spus:
„Mamă, nu văd și-mi sângerează ochii.
Fratele meu nu-mi răspunde.”
Ochii ei sângerau.
Am spus: „Nu mai ai ochi?”
„Nu”, a spus ea și am plâns mult.
Am întrebat: „Unde sunt băieții?” și mi s-a spus că sunt morți.
Copilul meu cel mare, cel de lângă el și soțul meu au murit cu toții.
Ceilalți patru au fost răniți.
Ifrah a întrebat: „Unde e tata?”
I s-a spus: „E mort.
Americanii l-au ucis.”
Ea a spus: „Americanii ar trebui să fie uciși și să li se scoată ochii”.
Mă trezesc dimineața devreme.
Mă tem pentru viața mea.
Dar știu că trebuia să mă întorc acolo.
Lupta continuă sau
e o zonă sigură?
Trebuie să văd.
LOCUL PRIMULUI ACCIDENT
Mă dau jos de pe bicicletă.
Iau aparatul
și apăs înregistrare.
Dumnezeu e mare! Dumnezeu e mare!
Toată lumea încearcă să vină în fața camerei pentru a vorbi…
despre ce s-a întâmplat.
Și sunt fericiți.
Dumnezeu e mare!
Ei sar în sus și în jos pe elicopterul prăbușit.
Toți oamenii aclamau și spuneau:
„I-am învins pe americani”.
America, du-te naibii!
Uită-te aici!
‎Mai sunt alți doi bărbați.
Vezi? Se văd gloanțele?
Blestemată să fie America!
Ei au spus: „Am câștigat.
Am câștigat și am obținut victoria”.
Da.
‎Dacă sunteți Rangeri, vă vom bate!
Dacă sunteți Rangeri, vă vom bate!
Mișcați-vă, americanilor!
Când filmam
am auzit o femeie spunând:
„Uite!”
Și când m-am uitat am realizat
că era un cadavru al unui american.
Soldat american.
Când am văzut acest cadavru am fost șocat.
Erau foarte furioși
și apoi câteodată îl călcau în picioare.
Nu poți spune nimic despre asta.
Am vrut doar să ies de acolo,
dar a trebuit să-mi fac treaba.
Nu e corect.
Trebuie să-i respecți pe cei morți, chiar și pe dușmanii tăi.
Știți că scopul meu e
‎ca întreaga lume ‎să vadă ce se întâmplă în Somalia.
‎REDĂ
Dimineața, m-am dus la aeroport.
În fiecare dimineață, există un zbor spre Nairobi.
Am trimis trei casete
și în aceeași zi le-au difuzat.
Știu că acest material va schimba totul!
GRUPUL OPERATIV DE RANGERI
Ne-am întors la hangar, în sfârșit.
Ne-am pus echipamentul jos și dintr-o dată toată lumea a alergat
în hangar spre colțul din spate, unde era un televizor.
Bună seara, mulțumim că ne urmăriți. Sunt Angela Robinson.
Și eu sunt Morris Jones.
Prețul implicării SUA
în eforturile de ajutorare a Somaliei crește brusc.
Era o mulțime de 50, 75 de persoane.
Așa că ne ducem acolo să vedem ce se petrece.
Dorim să vă avertizăm,
unele dintre imaginile din acest reportaj sunt extrem de grafice.
Iar la televizor apare un soldat american târât pe străzi.
L-au tras de frânghii și s-au oprit să-l calce în picioare.
Toată lumea de acolo a rămas uimită
și oamenii țipau la televizor.
„Ce naiba?”
Era ca un circ.
Am rămas uimit.
Somalezii au sărbătorit pe unul dintre elicopterele americane doborâte.
Nu doar că lumea vede acest lucru…
dar acești oameni sărbătoresc pe cadavrul unei ființe umane.
Și mai mult de atât… era de-al nostru.
Era al nostru.
A fost dezgustător.
Și mi-am dat seama că familiile oamenilor pot vedea asta.
Când m-am căsătorit cu Gary,
‎habar nu aveam ce înseamnă Unitatea.
Știam că era o chestie a Forțelor Speciale.
Soțiile nu aveau acces la aceste informații.
Înainte de a pleca în Somalia,
‎habar nu aveam că pleacă undeva.
Nu a spus unde se ducea sau dacă era
o misiune sau ceva de genul ăsta.
A fost ceva de genul: „Trebuie să plec într-o călătorie”.
Trecuseră câteva luni
‎și mi s-a spus că fusese ‎dat dispărut în misiune în Somalia.
Încercam să-mi imaginez cum arată Somalia.
Ai auzit termenul „dispărut în misiune” în timpul războiului din Vietnam.
Nu mi s-a părut logic.
Pur și simplu nu avea sens.
Apoi deschid televizorul și văd un reportaj.
Am văzut cadavrul tras pe stradă.
Pur și simplu nu-mi puteam imagina
cum omenirea poate fi atât de…
‎crudă.
Chiar atunci, uitându-mă la televizor să văd,
și apoi, pentru mine,
a devenit misiune să văd dacă îl pot recunoaște.
Nu înțeleg cum de nu se mai știe nimic despre oameni
în acel moment.
Știam cine din mașina mea e aici.
Ne lipsesc oameni? Unde sunt aceștia?
Încep întrebările: „Unde e x, unde e y?”
Unde e x? Unde e y?
„S-au dus la ținta asta.
Ai vești de la ei?”
„Păi, Griz e mort.”
„Bine.”
„L-am văzut pe Earl rănit, ce face?”
„Nu, nu, Earl e mort.”
A murit pe loc.
„A fost împușcat în cap și a murit pe loc.”
Habar nu aveam.
Erau atât de mulți alții în spital, care primeau îngrijiri.
Până la 100 de răniți.
E un sentiment de apăsare:
„E mult mai rău decât am crezut.”
Și apoi sunt toate acele vehicule pline de sânge, nisip și mirosul de înălbitor.
Găuri de gloanțe peste tot.
Apoi am auzit că ni se trimiteau înapoi bucăți de cadavre în saci de gunoi.
Te înfurie.
Chiar te înfurie și te face să te întrebi cum pot oamenii să facă asta.
Am fost furios.
Cred că am ajuns la un punct în care oamenii aproape și-au pierdut controlul.
Înapoi la hangar,
au adunat prizonierii pe care îi luasem în misiunea inițială.
Și i-au adunat, i-au pus într-un container,
au luat acest prizonier valoros
și l-au pus într-o cameră separată, și apoi mi-au spus să mă duc să-l păzesc.
Încă mai văd fața tipului, barba albă, părul alb.
Un tip mai în vârstă.
Fragil ca naiba.
Mă holbez la tipul ăsta.
Cea mai ciudată întâlnire pe care ți-o poți imagina.
El nu-mi poate spune nimic, eu nu-i pot spune nimic.
Ne holbăm unul la altul.
Știm că nu ne simpatizăm.
El este curios dacă îl voi ucide,
iar eu sunt curios dacă îl voi ucide.
La început am crezut că îl înjunghii.
Îmi tot venea în minte: „Înjunghie-l”.
Practic, pun la cale asasinarea lui.
Chiar voiam să fac asta.
Tipul a fost norocos în ziua aia,
pentru că trebuia să-l omor.
Eram cu toții zdruncinați de veștile pe care le primeam.
Au început să identifice cine lipsește,
iar aceștia erau Gary, Randy și Durant.
Cu toții am vrut să știm:
„Mai e vreunul din ei acolo?”
Mă aflam în biroul meu.
Făceam niște editări.
Cineva pe care îl cunoșteam și care avea legături cu Aidid a apărut la ușă.
A spus: „Ahmed, e un soldat american.
Trăiește și e în închisoare.
Deci, poți veni cu mine să înregistrăm?”
Am spus: „Da.”
Jurnaliștii internaționali nu au puterea de a face asta.
Dar eu puteam.
Puteam face asta.
Mi-am luat aparatul și am plecat cu el.
Mă tem pentru viața mea.
Intrăm în casă.
Apoi am văzut un bărbat alb… șezând.
Fața lui arată de parcă i-ar fi teamă.
Ce armată?
Armata SUA.
- Nu ești un Ranger? - Nu.
Nu sunt un Ranger.
Are un tricou verde.
Are ochii plini.
CW3, Mike Durant.
M-au sprijinit
ca să nu-mi pun greutatea pe coloană
dar încă mă confruntam cu dureri.
Tipul de lângă mine pune întrebări.
De unde ești?
Statele Unite.
Sunt prins în capcana asta.
Ce spui?
Răspunzi la ceva?
Nu merită să mori… pentru a evita să spui:
„Sunt pilot Black Hawk.”
Sunt pilot de Black Hawk.
„Din ce armată ești, unde te-ai născut?”
Statele Unite.
Aceasta e o echipă de oameni care are în mod clar un obiectiv
de a mă face să spun ceva care le va fi util din punct de vedere politic.
Și ei încearcă să mă manipuleze
și să mă facă să spun ceva ce nu vreau să spun.
Cum crezi că decurge operațiunea?
‎Această operație e…
Și am spus:
Sunt un soldat, fac ceea ce mi se spune.
Apoi au trecut la o altă întrebare,
și au continuat să lucreze la ea
și au spus:
„Ucideți oameni nevinovați?”
E destul de evident pentru mine ce vor să spun.
Voiau să spun:
„Americanii sunt aici.
Ucidem somalezi inocenți
și suntem aici pentru a cuceri țara.”
Nimic nu e adevărat.
Așa că nu voi spune asta.
Dar cum să spun ceva care să ne ducă dincolo de acest punct?
Nu e bine să fie uciși oameni nevinovați.
Când ultimul cuvânt îmi iese pe gură,
ei opresc camera și pleacă.
Încerc doar să îmi fac treaba.
Pentru difuzare.
Însă caseta mea a schimbat întreaga lume.
Bună seara!
Undeva în Somalia, în această seară, un militar american,
poate mai mulți, sunt ținuți ostatici.
Un prizonier speriat și însângerat,
al cărui interogatoriu a fost filmat de răpitorii săi.
Sunt pilot Black Hawk.
Am emis cel mai sever avertisment posibil
că, în cazul în care li se întâmplă ceva,
Statele Unite vor considera această chestiune foarte gravă
și vor lua măsurile corespunzătoare.
Îmi amintesc că l-am văzut pe Michael,
‎iar primul meu gând a fost soția lui…
și prin ce trebuie să fi trecut.
Fac această declarație în speranța că va ajunge la soțul meu.
Vreau să știe că eu și Joey o ducem bine.
Joey așteaptă să te întorci înainte să înceapă să meargă.
Vrea ca tatăl lui să-i vadă primii pași.
Ai grijă de tine.
Nu-ți face griji pentru noi.
O să fim bine.
Cum trebuie să fi fost atât de îngrijorată de ce
se va întâmpla cu el, de traumă
sau de ceea ce făceau cu el.
Și apoi… m-am gândit: „Ei bine…
poate că dacă el trăiește, poate Gary e încă în viață.”
10 OCTOMBRIE
Eram acasă, am auzit o mașină oprindu-se
și îmi amintesc că m-am întors
și am văzut doi tipi în uniformă coborând.
Și am știut că asta însemna că veștile urmau să vină.
Mi-amintesc că mi-am întors capul repede,
ca și cum dacă aș fi ignorat-o,
nu s-ar fi întâmplat, nu ar fi fost real.
Nu se întâmplă.
Băieții au stat jos cu mine și mi-au spus…
că a fost recuperat cadavrul lui Gary.
L-am… lovit
‎în piept de mai multe ori.
Doar implorând ca să nu fie adevărat.
Uită-te la mama și salută.
Ian, vei pune un vierme pe undița de pescuit?
Da.
‎Iată-ne.
‎Tată și fiu.
În regulă.
Iată-i din nou.
Ce să-i spui unui băiețel care tocmai a împlinit șase ani?
Cum poți explica așa ceva?
Înfășoară-l, Ian!
Grăbește-te, ai prins un pește!
Oau, vino aici sus și arată-mi!
‎Oau!
Ca mamă, nu poți face nimic
pentru a îndepărta această durere.
Pot zice că am o minimă consolare că
moartea lui Gary i-a salvat viața lui Michael Durant.
Când am aflat că Mike era încă în viață și în captivitate,
m-am gândit doar că: „Dacă trebuie să facem ceva,
nu trebuie să-l prindem pe Aidid, ci să-l recuperăm pe Mike Durant,
prin orice mijloace necesare.”
Am început să ne întrebăm:
„Bine, vom face asta?”
Iar oamenii sunt pregătiți să se urce într-un vehicul
și să se întoarcă acolo pentru a merge să îl caute
Tot ce ni s-a spus a fost: „Stați jos.
Nu faceți nimic.”
Bună seara tuturor.
Se vorbește despre o posibilă ofertă de încetare a focului în Somalia.
Generalul Mohamed Farrah Aidid
ar fi declarat că va accepta o propunere de pace din partea SUA.
Trimisul special al SUA, Robert Oakley, a petrecut toată ziua în incinta
Organizației Națiunilor Unite din Mogadishu,
căutând o soluție politică la criza din Somalia.
Potrivit surselor, Oakley s-a întâlnit cu liderii clanului lui Mohamed Farrah Aidid,
ceea ce ar putea constitui preludiul unui acord
prin care SUA ar renunța la eforturile de arestare a lui Aidid,
în schimbul eliberării pilotului de elicopter capturat, Michael Durant.
14 OCTOMBRIE
Așa că m-am trezit în acea zi
și se simțea un pic de agitație.
Adică lucrurile stau altfel.
Apoi a venit un doctor de la Crucea Roșie
și mi-a dat morfina, și atunci
am început să cedez și am început să cred că:
„Bine, asta e probabil real.”
Apoi m-au pus pe o targă…
și am ieșit pe stradă, sunt camere peste tot.
M-au băgat în spatele unei mașini.
Plecăm, aproape că am alunecat din spatele vehiculului,
pentru că au accelerat prea repede.
Subofițerul militar Michael Durant
a fost eliberat după ce a fost ținut ostatic timp de 11 zile.
Pilotul american are o mulțime de oase rupte,
dar somalezii nu i-au putut distruge moralul.
În cele din urmă, ajunge la sediul ONU.
Libertatea n-a fost niciodată atât de bună.
Noroc!
Și odată ce ești în interiorul complexului
și vezi fețe cunoscute,
știi: „Asta nu este o iluzie. E real, am plecat.”
Mike Durant, pilot de elicopter al armatei, întâmpinat ca un erou.
În seara asta, Michael Durant e în drum spre casă.
Suntem recunoscători dincolo de cuvinte că subofițerul Durant
va fi reunit cu familia sa,
și că își va reveni după răni.
Apoi m-am oprit în Washington DC,
și mi-am primit Inima Purpurie.
A fost destul de emoționant
să văd așa mulți oameni veniți
să sărbătorească faptul că am fost eliberat.
E un sentiment extraordinar de ușurare,
știind că acest calvar s-a încheiat pentru mine și familia mea.
Singura întrebare pe care o mai aveam era: „Ce se întâmplă cu misiunea?”
Stăteam cu toții și speculam
ce se va întâmpla în continuare.
„Ce facem?
Facem mai multe misiuni?”
Atunci ni se spune că președintele Clinton
a anulat misiunea.
Este esențial să ne încheiem misiunea în Somalia,
dar să o facem cu fermitate și hotărâre.
Bill Clinton a decis
să își retragă trupele din Somalia
și i-a cerut generalului Aidid o încetare a focului.
Trupele americane din Somalia își fac bagajele și se întorc acasă.
Ultimii soldați americani din Somalia au părăsit astăzi țara.
La aproape 16 luni după ce au luat cu asalt plajele,
ultimul avion cu 120 de soldați a decolat spre Delaware.
Cei dintre noi care încă mai puteau să se deplaseze nu voiam să plecăm.
Voiam să stăm.
Prietenii mei au murit, iar acum tu vrei să te retragi.
E o risipă de vieți.
Ne-am pierdut timpul, am irosit aceste vieți.
Am fost furios.
Supărat.
Supărat, supărat, supărat.
Ceea ce mă deranjează e ce s-a întâmplat cu oamenii noștri.
Trebuia să continuăm lupta.
RANGER ARMATA SUA
Dar nu am făcut-o, puterile au decis altceva, așa că
asta e ceea ce… asta s-a hotărât.
Da.
Scuze.
Partea asta mă deranjează un pic,
cum am plecat așa,
dar… trebuie să mergem mai departe.
Trebuie să mergi mai departe.
Să mergi înainte.
PE 3 OCTOMBRIE 1993, 18 SOLDAȚI AMERICANI AU FOST UCIȘI
ȘI ALȚI 84 RĂNIȚI.
NUMĂRUL DE SOMALEZI UCIȘI ESTE INCERT.
ESTIMĂRILE VARIAZĂ ÎNTRE 300 ȘI 500 DE MORȚI,
CU ÎNCĂ 1000 DE RĂNIȚI.
Statele Unite, care pretind că sunt o superputere,
ar trebui să se simtă rușinate
pentru că au subliniat pierderea a aproximativ 20 de soldați,
în timp ce pe 3 octombrie omorau toți somalezii pe care îi vedeau.
Pentru americani, 3 octombrie este o zi tragică,
dar pentru noi a fost un moment întunecat.
Când mă gândesc la ce s-a întâmplat, începe să mă doară capul.
Am rămas cu ranchiună și amintiri dureroase.
Urăsc să văd americani.
Ce am văzut a fost sfâșietor.
M-a afectat complet.
Când am văzut ce lucruri îngrozitoare s-au întâmplat pe 3 octombrie,
4 octombrie…
ceea ce am văzut cu ochii mei și cu aparatul meu foto…
după aceea, am încetat să mai filmez.
E prea multă groază… da.
Moartea e un lucru, dar din cauză că fiica mea e oarbă sufăr enorm.
Morții s-au dus, dar nu e nimic mai rău decât pierderea ochilor.
Dar când o văd pe Ifrah, plâng.
Cădea pe ici, pe colo.
Slavă Domnului!
Era doar un copil.
Hei, hai să o ținem drept!
Ce fel de pește e?
Fiul meu Ian seamănă atât de mult cu tatăl său, Gary.
Tandrețea din ochii lui.
M-a sunat într-o zi și mi-a spus: „Mamă,
cred că o să mă înrolez la Rangeri.”
M-am gândit: „Mă așteptam la asta.”
A călcat pe urmele tatălui său.
A fost greu.
Când a intrat prima dată,
ca să mă consolez, am spus:
„Nu mi se poate întâmpla de două ori.
Nu se poate.”
Și a fost…
a fost la un pas de moarte,
iar eu trebuie să cred
că tatăl lui e îngerul lui păzitor, cu siguranță.
Era o fetiță frumoasă.
A inhalat praful și fumul cauzate de rachete și de prăbușirea elicopterului.
Toate acestea nu sunt ceva ce un nou-născut poate suporta.
A devenit atât de bolnavă, încât am crezut că va muri.
Dar, slavă Domnului, El a salvat-o pentru mine și acum e frumoasă.
Amina era numele bunicii ei.
Și s-a născut în ziua războiului cu Rangerii.
Așa că i-am spus Amina Rangers.
Când mi-am găsit casa goală, am fost îngrozită.
Am crezut că am rămas singură.
Când am văzut-o pe mama, nu mi-a venit să cred că era ea.
Dar apoi am recunoscut-o și ne-am îmbrățișat.
M-am relaxat,
m-am bucurat enorm când mama a venit la mine
și mi-a spus că toată lumea e bine.
Faptul că mi-am recăpătat mama a fost atât de prețios pentru mine.
Vor să mergi la război și te antrenează să mergi la război.
Dar nu te antrenează să te descurci cu asta după el.
Și clar nu m-au învățat cum să mă descurc acum cu asta.
Nu e normal, nu e sănătos și rămâne cu tine pentru totdeauna.
„Să nu ucizi”.
Eu am ucis.
Nu te gândești la oameni decât mai târziu,
iar atunci te omoară.
Am fost detașat de mai multe ori
și nimic din ceea ce am văzut
în tot restul carierei mele militare
nu s-a apropiat de ceea ce am văzut
în Mogadishu în 1993.
‎Am întâlnit tipi în timp, ‎care pretindeau că au fost în Somalia.
După ce am vorbit cu ei două secunde, am realizat
că nu au fost în Somalia, cu siguranță.
‎Cel puțin nu cu noi.
E un grup restrâns de oameni,
e un grup restrâns și foarte…
puțini oameni pot vorbi despre ce s-a întâmplat acolo în acea zi.
Pentru ei a fost un câmp de luptă, pentru mine a fost acasă.
Scopul meu și prioritatea mea,
să înregistrez istoria,
trebuie să le arătăm copiilor noștri ce s-a întâmplat.
Americanii sunt cei care au venit să lupte aici
și ei înșiși au devenit chiar victime ale războiului.
Puteți vedea, de asemenea, ei înșiși.
Trebuie să poți să le separi în mintea ta
și nu știu, poate că într-o zi voi înnebuni.
Habar n-am, dar… era munca mea.
Îmi place să mă gândesc la acea zi.
Îmi protejam prietenii.
E un eveniment dulce-amar în viața mea.
Sunt lucruri de care sunt foarte mândru,
și apoi există un anumit grad de tristețe.
Și am ajuns să realizez că unele lucruri în viață nu sunt niciodată rezolvate.
Pur și simplu, înveți să trăiești cu asta.
ÎN 1995, MOHAMED FARRAH AIDID S-A AUTOPROCLAMAT PREȘEDINTE AL SOMALIEI
CLANURILE ADVERSE I-AU RESPINS PREȘEDINȚIA
ANUL URMĂTOR, EL A MURIT DUPĂ CE A FOST ÎMPUȘCAT ÎN CONFRUNTĂRILE CU RIVALII
RĂZBOIUL CIVIL DIN SOMALIA CONTINUĂ PÂNĂ ÎN PREZENT
‎SERIA E INSPIRATĂ DIN AMINTIRILE ‎UNUI GRUP DE AMERICANI
‎ȘI A UNOR SOMALEZI.
‎MAI SUNT ÎNCĂ MULTE POVEȘTI ‎DE SPUS DIN AMBELE PĂRȚI,
‎ȘI CELE ALE FORȚELOR MULTINAȚIONALE ‎DESFĂȘURATE ÎN SOMALIA SUB COMANDA ONU
‎Subtitrarea: Vlad Oprea