1993. OKTÓBER 3.
Rengetegen reagálnak a földön.
Őket sehol sem látom a földön.
A MÁSODIK RONCS
Mindenki, aki elájul,
valószínűleg ugyanúgy érez, amikor visszanyeri az eszméletét.
Mintha egy nagyon mély álomból ocsúdna fel az ember.
Először össze vagy zavarodva,
de ahogy minden egyre világosabbá válik,
rájössz, hogy ez a valóság.
‎AMERIKAI PILÓTA
Sajnos a valóság nem volt túl jó.
Súlyos sérüléseim voltak.
Rettenetesen fájt a hátam, elviselhetetlen volt a fájdalom.
Nem éreztem a lábamat.
Aztán arra figyeltem fel,
hogy Randy Sugar és Gary Gordon a pilótafülke ajtaja mellett állnak.
‎Randy, figyelj arra a területre!
Hatalmas megkönnyebbülést éreztem.
‎Kapaszkodj!
Mert hát Delta Force-osak voltak.
Tűzharcban ők a legjobbak.
Letettek a földre, és megkerülték a helikopter orrát.
Aztán hallottam, ahogy Gary azt mondja: „A francba, eltaláltak.”
‎Eltaláltak.
Ekkor jöttem rá, hogy ez nem egy mentőcsapat,
hanem csak két ember.
Hatalmas volt a túlerő,
és nem voltam biztos benne, hogy sokáig ki tudunk tartani.
Aztán hangokat hallottam.
Úgy tűnt, az ellenség az.
Csak annyit tudtam, hogy közeleg a halál.
A roncshoz rohantunk.
Imádkoztunk, hogy szemtől-szembe kerüljünk az amerikaiakkal.
Nagyon dühösek voltunk.
Azt akartuk, hogy bosszút állhassunk.
Az elsők között voltam, akik a roncshoz értek.
Azt hittük, mind meghaltak.
Aztán megláttunk egy sebesültet.
Amerikai tengerészgyalogos-egyenruhát viselt.
Letépték a felszerelésemet,
eltörték az orromat, az arccsontomat és a szemgödrömet.
Tudta ő jól, mit tett. Bombázott minket, megölte a rokonaimat.
Egy fickó letépte a zöld azonosítójegyemet a nyakamról.
Azt mondta: „Ranger, Szomáliában fogsz meghalni.”
Megütött valami puhával.
A legénység egyik tagjának a karjával.
Egyszerűen nem tudtam elhinni.
Azt gondoltam, innen nincs kiút.
Hogy meg fogok halni.
Azt kiáltozta: „Segítség! Segítség!”
Egy szomáliai fiatal odajött, hogy lelője.
Én megfogtam a fegyvert, és kicsavartam a kezéből.
Megmentettem az amerikait.
Felemeltek, és bedobtak egy teherautó hátuljába,
‎de életben voltam.
Megkíméltük az életét, jobbak vagyunk az amerikaiaknál.
A SÓLYOM VÉGVESZÉLYBEN: A MOGADISHUI CSATA
AZ ELSŐ RONCS
‎Ez fájni fog. Készen állsz?
Kitartottunk, vártuk, hogy megérkezzen
egy mentőcsapat. Annál a saroknál voltunk, ahol az első Black Hawk lezuhant.
Ott volt Jamie Smith tizedes.
Megsebesült, sürgős ellátásra volt szüksége.
‎Jamie állapota kritikus.
A földi csapatainkra várunk.
Nyilvánvalóan a lehető leghamarabb szükség van rájuk.
Csak annyit tudtunk,
hogy összeállítanak
‎egy páncélozott konvojt, ‎hogy kivigyenek minket.
AZ ELSŐ RONCS
A MÁSODIK RONCS
A MENTŐ KONVOJ
Sürgős ellátásra szoruló sebesültek az északi roncsnál.
Visszamentünk a városba a mentőakció keretében.
A mieink csapatokban bujkáltak az első lezuhant Black Hawk körül.
‎Nem…
Amikor a városba értünk,
szinte egyből elkezdtek lőni ránk.
Elszabadult a pokol, káosz volt.
Az egység, amelynek a tagja voltam, találkozott egy elhaladó konvojjal.
Lőttük egymást.
Eltaláltuk őket, és megsérült a konvoj.
Volt rajtam mellény.
Ha itt lőnek meg, életben maradok.
A lemez megállítja a lövedéket.
Ha karon vagy lábon lőnek, valószínűleg akkor is életben maradok.
Lehet, hogy elveszítek egy végtagot, de nem érdekes.
Attól rettegtem, hogy nyakon vagy ágyékon lőnek.
A távolban, balra tőlünk
látszott egy izzó tűz.
Mondom, „Hű, de jó, hogy nem oda tartunk!”
Erre elkanyarodtunk, és elindultunk arrafelé.
Mondom, „Az istenit, mibe keveredünk most?”
A MENTŐ KONVOJ
AZ ELSŐ RONCS
A MÁSODIK RONCS
SAIDO HÁZA
Hallottuk a járműveket.
Próbáltam szoptatni a babámat…
de nem akart enni.
Szörnyű helyzetben voltunk.
Szomáliai harcosok támadták a házunkat.
A bent lévő amerikaiak miatt.
A szomáliaiak minden irányból támadtak minket.
Úgyhogy a zsalugátereken keresztül lőttem.
A nagy kérdés az volt, hogy ki ér oda előbb.
A konvojunk ér hozzánk előbb?
Vagy a szomáliaiak?
Fogyott a lőszerünk.
Nem volt vizünk, se orvosi felszerelésünk.
Azt gondoltam, „Itt a vég.”
Azt hittem, itt a vég. Féltem.
Ha elég milicista ront ránk,
akkor eljön az a pont, hogy nem tudunk védekezni ellenük.
Úgyhogy azon gondolkodtam, mikor döntenek úgy, hogy egyszerűen lerohannak.
‎AMERIKAI HADSEREG RANGEREK
Feladtam a reményt, hogy élve kijutok onnan.
Úgyhogy már nem volt okom idegeskedni.
Tudtam, mi lesz.
Valahogy beletörődtem, hogy ott halok meg.
‎Hol a segítség?
Mindent megtettem, amit tudtam, hogy eljussanak azok a járművek oda.
Rádión próbáltuk megtudni,
hogy hol van a mentőcsapat, és mi a helyzet.
Állapotjelentést kérek.
Mindjárt elfogy az orvosi felszerelésünk.
Úgy voltam, hogy „Nem akarom tudni.
A lényeg, hogy jönnek.”
Próbáltuk Smith tizedes kényelmét fenntartani.
Látszott rajta, hogy fél.
Tudta, hogy bajban van.
Folyamatosan próbáltuk elszorítani
az artériát, ahogy csak tudtuk, hogy ne vérezzen el.
Végül beszóltam a rádión.
De csak annyit mondtam, hogy „Túl késő.
Már nincs velünk.”
Egy pillanat türelmet kérek.
Voltak sebesültjeink az utcán.
És több házban is voltak sebesültjeink.
Emberek haltak meg.
A bejövő csapatvezetőnktől
megkérdeztem, hogy szerinte túléljük-e.
Egy kicsit elgondolkodott rajta.
Nem volt túl hosszú szünet. Rám nézett,
és azt mondta: „Nem tudom.”
Rájöttem, hogy ez a csata kétféleképpen végződhet.
Vagy harcolva kitörünk a városból,
vagy lerohannak minket.
Hallottam a csata zaját.
‎Gyerekeket öltök, miért?
Egy elég kicsi szobában voltam,
nem nagyon láttam semmit, mi történik odakint.
Aztán a kihallgató kérdéseket tett fel nekem.
‎Mit keresel itt?
Aztán leláncoltak, és magamra hagytak.
Akkor tudtam igazán felmérni az állapotomat.
Ránéztem a lábamra, és rájöttem, milyen rossz állapotban van.
Annyira megduzzadt,
‎hogy kinyújtotta ‎a sivatagi nadrágom anyagát,
pedig az általában elég bő.
Meghallottam a földi konvojt.
Úgy tűnt, hogy egyenesen felém jön.
Magamban azt gondoltam,
„Jó, tudják, hol vagyok.
Ez egy mentőakció.
Valami nagyon jó fog történni.”
Hallottam, ahogy egyre közelebb és közelebb ér.
Egy perc múlva itt lesz.
Nem tudtam jelezni nekik.
Aztán hirtelen
egyszerűen elhaladt, és egyre messzebbről és messzebbről hallottam.
‎„Ne! Nem tudják, hogy hol vagyok.”
Még úton vagyunk a roncshoz.
Mentünk a kocsival. Fogalmam sem volt, hova megyünk,
miért fordulunk balra vagy jobbra, hová megyünk.
Fogalmam se volt.
Aztán végre elértük a roncsot.
AZ ELSŐ RONCS
Kinéztem az ajtón, és észrevettem,
‎hogy az utca mindkét oldalán ‎emberek voltak.
‎Gyerünk!
„Jól van, megjött a felmentő sereg.”
„Itt van a felmentő sereg.”
Jó érzés volt.
Megkönnyebbülés volt,
‎hogy valaki, aki felettünk áll, itt van.
Megkönnyebbülést éreztem.
Úgy éreztem, mintha nekem küldték volna azt a mentőcsapatot.
Nagyon boldog voltam, hogy vége a megpróbáltatásnak.
Mindenki kezdte azt érezni, hogy lehet, hogy végre vége lesz.
De volt egy kis késedelem.
Próbálták kiszabadítani a helikopterben ragadt
és meghalt srácok közül az utolsót is.
Látszott, hogy az emberek elkezdtek azon gondolkodni,
hogy meddig lesznek még itt,
és milyen lesz az egész, ha felkel a nap?
Indulnunk kellett.
Mégpedig gyorsan.
Beraktuk Smith tizedest és a sebesültjeinket
a páncélozott járművekbe.
‎Tűnjünk innen!
Van egy vicc a seregben.
„Hány ember fér el a járműben?”
„Még egy.” Még egy mindig elfér.
A halottakat fentre tettük, a sebesülteket hátra,
és ideje volt indulnunk.
Kinyitottam a reteszt, kinyitottam az ajtót, és tele volt.
Teljesen tele.
Számunkra nem volt hely.
Oda ugyan nem fért be „még egy”. Behúzták az ajtót.
Én meg mondom, „Oké.”
Azt mondták, futnunk kell végig visszafelé menet, nyolc kilométeren át.
Mondom, „Ez vicc!”
Kurva jó! Már megint.
Megint szarban vagyunk.
Komolyan?
Újra erősödni kezdett a lövöldözés.
‎Ez most vicc?
Csak arra tudtam gondolni, hogy „Az istenit,
ezen kell átfutnom.”
‎A fenébe!
Az utcán lenni felért egy halálos ítélettel.
A harc miatt elszaladtam az iskolától.
Amikor eljöttem az iskolából, mezítláb voltam.
Egy helikopter repült felém.
A helikopter sosem volt sokáig távol,
folyton felettünk repült, hol az egyik, hol a másik irányba.
Nagyon alacsonyra ereszkedett.
Válogatás nélkül lövöldöztek, azt sem tudták, mire lőnek.
Amikor a helikopter leereszkedett, fedezékbe vonultam.
Magamban azt gondoltam, engem üldöz.
Aztán elrepült, de később visszajött lövöldözni.
Bementem a házba, és átnéztem az összes szobát.
A ház üres volt…
Biztos voltam benne, hogy a családom meghalt.
Amikor elhagytam a házat, elfogott a kétségbeesés,
mert nem találtam az anyámat.
Amikor kimentem, nem reményt vagy életet kerestem.
Kint akartam ülni és sírni, amíg a helikopter meg nem öl,
ahogy másokat is megölt.
Elveszett a remény az életemből.
Azt mondtam magamnak, hogy aznap meg fogok halni.
Egész éjjel lövöldöztek,
és jött föl a nap, úgyhogy mondom,
„A fenébe, megint kezdődik.
Ez nagyon… érdekes lesz.”
Jelentették,
hogy a páncélozott járművek tele vannak.
Az volt a terv a számunkra,
‎hogy oldalról kísérjük ‎a páncélozott járműveket.
‎Gyerünk!
Szóval az volt a terv,
hogy követjük az utat,
és közben ezek a páncélozott járművek
ott mennek mellettünk.
Fedezékként használjuk őket az ellenséggel szemben.
‎Mozgás!
És már a legelső kereszteződésben az történt,
hogy a konvoj nem állt meg, hogy fedezzen, továbbment.
A páncélozott járművek elhúztak.
„Nektek nem ártanak golyók,
nekünk ártanak.” Elmentek.
Úgyhogy mondhatjuk,
hogy nem tartottuk sokáig a tervet.
Ugyanazon az utcán voltam, mint előző nap,
ugyanarra mentem visszafelé, ami tilos,
és a járművek, amiket követtem, céltáblát tettek rám.
„Járművek! Kinézek.
Ó, gyalog is jönnek, inkább őket lőjük!”
Mondom, „Istenem, ennek sosincs vége, ugye?”
Végig a csata sűrűjében voltam.
A fegyverem egy percig sem pihent.
Minden kiadott lövésünkkel
és mindegyik lelőtt ellenséges katonával
közelebb éreztük a győzelmet.
Átjutottunk az első kereszteződésen.
Ahogy haladtam a fal mentén,
úgy éreztem, mintha valaki hátba vágott volna
‎egy baseballütővel.
‎Hallottam, hogy: „Az istenit!”
Az utca túloldalán láttam Randy Ramagliát.
‎Mozgás!
‎Azt mondta, „Eltaláltak!”
Benyúltam a mellényembe, kerestem, hogy hol jött ki a lövedék.
Nem találtam.
Azt vártam, hogy bármelyik pillanatban
‎elkezdek hörögni.
Az egység szanitéce átkiabált az utcán, hogy „Hé, jól vagy?”
Én meg mondtam neki,
hogy jól vagyok, pedig igazából nem tudtam, jól vagyok-e vagy sem.
De azt tudtam, hogy tudok futni.
Ha meg is sebesültél, nem lehetett megállni.
A halálból nem lehet visszajönni.
De ha megsérül az ember, még van remény.
Még életben vagy!
Itt találtak el.
Megmutatom maguknak.
‎Lett itt egy lyuk.
Nem számít, ha meglőnek, ha fáj. Nem nagy ügy.
Az a feladatunk, hogy lőjünk, vagy lelőjenek minket.
Szóval futottunk tovább.
Végre
‎elértük a járműveket, amiket küldtek, ‎hogy kihozzanak minket onnan.
Kiugrott egy fickó, fogott, és belökött egy Humvee-be.
Aztán elindultak.
Minket szó szerint az utolsók között szedtek fel az utcáról.
A csata egyik legijesztőbb pillanata
abban a járműben volt.
Hátul ültem, és lőttem mindenre, ami ránk lőtt.
A bázis felé tartottunk.
Aznap sokkal másabb volt kimenni a városból,
mint előző nap.
Pedig az egyetlen dolog, ami megváltozott
az előző naphoz képest, az az én hozzáállásom volt.
Aznap undoknak tűnt a város.
A ház törmeléke rám zuhant.
A romok alatt voltam.
Vért köptem ki a számból.
A lányom, Ifrah, azt mondta,
„Anya, nem látok semmit. Vérzik a szemem.
A bátyám nem válaszol.”
Vérzett a szeme.
Mondom, „Nincs meg a szemed?”
„Nincs!”, mondta, és én sírtam.
Mondom, „Hol vannak a fiúk?” Mondták, hogy meghaltak.
A legidősebb gyermekem, a következő és a férjem mind meghaltak.
A maradék négy megsebesült.
Ifrah megkérdezte, „Hol van apa?”
Megmondták neki, hogy meghalt.
„Megölték az amerikaiak.”
Mire ő: „Az amerikaiakat is meg kéne ölni, és kiszúrni a szemüket.”
Reggel korán ébredtem fel.
Féltettem az életemet.
De tudtam, hogy vissza kell mennem.
Folynak még a harcok,
vagy már biztonságos ott?
Meg kellett néznem.
AZ ELSŐ RONCS
Leszálltam a motoromról.
Fogtam a kamerámat,
és megnyomtam a felvétel gombot.
Allah Akbar!
Mindenki próbált odajönni a kamerához, hogy elmondja…
mi történt.
És boldogok voltak!
Allah Akbar!
Föl-le ugráltak a lezuhant helikopteren.
Mindenki örvendezett, azt mondogatták,
„Legyőztük az amerikaiakat.”
Kapd be, Amerika!
Ezt nézd!
‎Két ember volt.
Látod? Látod a golyókat?
Legyen átkozott Amerika!
Azt mondták, „Győztünk.
Győztünk, győzelmet arattunk.”
Igen.
‎Elverjük a rangereket!
Elverjük a rangereket!
Amerikaiak, tűnés!
Forgatás közben
hallottam, hogy egy nő azt mondta,
„Nézd!”
Odanéztem, és rájöttem, hogy az
egy amerikai holtteste.
Egy amerikai katonáé.
Döbbenetes volt látni azt a holttestet.
Az emberek nagyon dühösek voltak,
néha meg is taposták.
Nem szólhattam egy szót sem.
El akartam onnan jönni,
de végeznem kellett a munkámat.
Nem volt helyes.
A halottaknak kijár a tisztelet, még ha ellenség is.
Az volt a célom,
‎hogy bemutassam az egész világnak, ‎mi történik Szomáliában.
Reggel elmentem a repülőtérre.
Minden reggel ment járat Nairobiba.
Három kazettát küldtem,
és már aznap leadták.
Tudtam, hogy ez a felvétel mindent meg fog változtatni.
A TASK FORCE RANGER TÁBORA
Végre visszaértünk a hangárba.
Letettük a felszerelésünket, aztán hirtelen mindenki futott
a hangár hátsó sarkához, ahol egy tévé volt.
Jó estét! Angela Robinson vagyok.
Én pedig Morris Jones.
A szomáliai segélymunkában vállalt
amerikai szerepvállalás egyre nagyobb árat követel.
Olyan 50-75 ember állt ott.
Úgyhogy mi is odamentünk, hogy megnézzük, mi történik.
Felhívjuk a figyelmüket,
hogy rendkívül felkavaró képek következnek.
És a tévé mutatta, ahogy egy amerikai katonát az utcán vonszolnak.
Kötéllel húzták, és megálltak, hogy megtapossák.
Senki sem hitte el, amit látott.
Az emberek kiabáltak a tévével.
Hogy „Mi a fasz?”
Kész cirkusz volt.
Én nem akartam elhinni.
A szomáliaiak az egyik lelőtt amerikai helikopteren ugrálva is ünnepeltek.
Az egész világ láthatta, ahogy…
ezek az emberek ünnepelnek egy emberi lény holtteste felett.
Ráadásul a miénk volt.
A mi emberünk volt.
Undorító volt.
Eszembe jutott, hogy ezt a családok is láthatják.
Amikor hozzámentem Garyhez,
‎fogalmam sem volt, mi az a Delta Force.
Csak annyit tudtam, hogy valami kommandó.
A feleségek nem nagyon tudtak semmit.
Mielőtt Szomáliába ment,
‎fogalmam sem volt róla, hogy el fog menni.
Nem mondta, hogy hová megy,
vagy hogy ez egy küldetés, semmit.
Csak valami olyasmit, hogy „El kell utaznom.”
Eltelt néhány hónap,
‎és azt mondták, ‎hogy ütközetben eltűnt Szomáliában.
Próbáltam elképzelni, milyen lehet Szomália.
Az „ütközetben eltűnt” kifejezést Vietnám idején lehetett hallani.
Érthetetlen volt a számomra.
Nem volt semmi értelme.
Aztán bekapcsoltam a tévét, és láttam a híradót.
Láttam az utcákon vonszolt holttesteket.
Egyszerűen nem tudtam felfogni,
hogy hogy lehetnek emberek ilyen…
‎kegyetlenek.
Akkor, a tévére nézve,
elhatároztam…
hogy megnézem, felismerem-e őt.
Nem értettem, hogy lehettek elszámolatlan emberek
az egész után.
Én tudtam, hogy a járművemből ki volt meg.
Hiányzik valaki? Hol vannak?
Jöttek a kérdések, hogy „Hol van ez meg az?”
„Na és amaz? Hát ő?”
„Ez volt a célpontjuk. Hallottál felőlük?”
„Griz meghalt.”
„Ó, értem.”
„Earl megsebesült. Hogy van?”
„Nem, Earl meghalt.
Azonnal meghalt.
Fejbe lőtték, és azonnal meghalt.” Nem tudtam.
Rengeteg embert ápoltak a kórházban.
Majdnem száz sebesültet.
Kezdtem felfogni,
hogy ez sokkal rosszabb, mint hittem.
A járművek tele vérrel és homokkal, meg fertőtlenítőszaggal.
Golyó ütötte lyukak mindenhol.
Aztán hallottam, hogy szemeteszsákokban küldtek vissza nekünk testrészeket.
Ez dühítő volt.
Feldühített minket, és elgondolkodtunk, hogyan képesek emberek erre.
Nagyon dühös voltam.
Elértük azt a pontot, hogy az emberek alig bírták türtőztetni magukat.
A hangárban
összeszedték azokat, akiket az eredeti küldetésen fogtunk el.
Összeszedték őket, és egy konténerbe vitték őket,
kivéve egy nagyon értékes célpontot,
akit külön szobába helyeztek, és engem utasítottak, hogy őrizzem a fickót.
Még mindig látom annak a fickónak az arcát. Ősz szakáll, ősz haj.
Egy idősebb fickó volt.
Kibaszottul gyenge.
Csak bámultam a fickót.
Ilyen furcsa párosítást elképzelni se lehet.
Nem tudtunk beszélni egymással.
Csak bámultuk egymást.
Tudtuk, hogy nem bírjuk egymást.
Nem tudta, meg fogom-e ölni,
és én se tudtam.
Először arra gondoltam, hogy leszúrom.
Folyton ez jutott eszembe, hogy „Szúrd le!”
Gyakorlatilag a fickó megölését fontolgattam.
Nagyon meg akartam tenni.
Annak a fickónak ott a szobában nagy szerencséje volt aznap.
Meg kellett volna ölnöm.
Mind ki voltunk készülve a hírektől.
Elkezdtük beazonosítani, hogy ki hiányzik,
és Gary, Randy és Durant volt az.
Mind tudni akartuk,
hogy él-e még közülük valaki.
Az irodámban voltam.
Éppen videót szerkesztettem.
Egy ismerősöm jelent meg az ajtóban, aki kapcsolatban állt Aididdel.
Azt mondta: „Ahmed, van egy amerikai katona nálunk.
Életben van, bezártuk.
Eljönnél velem felvenni?”
Én meg mondtam, hogy igen.
Nemzetközi újságírók nem tudtak odamenni.
De én igen.
Úgyhogy meg is tettem.
Fogtam a kamerámat, és vele mentem.
Féltettem az életemet.
Bementünk a házba.
Aztán megláttam egy fehér embert. Ült.
Az arcán látszott a félelem.
Melyik hadsereg tagja?
Az amerikai hadseregé.
- Ranger? - Nem.
Nem vagyok ranger.
Zöldes póló volt rajta.
A szemei dagadtak.
CW3, Mike Durant.
Kipárnáztak,
hogy ne a gerincemen legyen súlyom,
de így is nagy fájdalmat éreztem.
A velem lévő fickó kérdéseket tett fel.
Hová valósi?
Amerikába.
Csapdában éreztem magam.
Mit válaszoljak?
Válaszoljak egyáltalán?
Nem érdemes meghalni azért, hogy ne mondjam ki,
„Black Hawk-pilóta vagyok.”
Black Hawk-pilóta vagyok.
„Melyik hadsereghez tartozik? Hol született?”
Amerikában.
Ezeknek az embereknek egyértelműen az volt a célja,
hogy rávegyenek, hogy olyasmit mondjak, ami politikailag hasznos számukra.
Úgyhogy megpróbáltak manipulálni,
hogy valami olyat mondjak, amit nem akarok.
Mit gondol, sikeres ez a művelet?
‎Ez a művelet…
Erre azt mondtam,
hogy katona vagyok, azt teszem, amit mondanak.
Aztán egy másik kérdést tett fel,
és egyre csak tovább próbálkozott.
Aztán azt kérdezték,
„Ártatlan embereket öl?”
Elég nyilvánvaló volt, hogy mit akarnak tőlem hallani.
Azt akarják hallani tőlem,
hogy „Igen, mi, amerikaiak itt
ártatlan szomáliaiakat ölünk,
és el akarjuk foglalni az országot.”
Ebből semmi sem volt igaz.
Úgyhogy nem fogom ezt mondani.
De mégis mit mondjak, amivel túljutunk ezen a kérdésen?
Sosem jó, ha ártatlan emberek halnak meg.
Amikor az utolsó szó elhagyta a számat,
kikapcsolták a kamerát, és kisétáltak.
Én csak a munkámat próbáltam végezni.
Rögzítettem a kamerámmal.
De a kazettám megváltoztatta az egész világot.
Jó estét!
Ma este valahol Szomáliában egy amerikai katonát
vagy talán többet is túszként tartanak fogva.
Egy vérrel borított, rémült fogoly,
akinek a kihallgatását a fogvatartói videóra vették.
Black Hawk-pilóta vagyok.
Kiadtuk a lehető legszigorúbb figyelmeztetést,
és ha bármi történik az embereinkkel,
az Egyesült Államok ezt az ügyet nagyon komolyan fogja venni,
és megteszi a szükséges lépéseket.
Emlékszem, hogy Michaelt látva,
‎először a feleségére gondoltam…
és hogy min mehetett keresztül.
Remélem, hogy ez a nyilatkozatom eljut a férjemhez.
Azt szeretném tudatni vele, hogy Joey és én jól vagyunk.
Joey várja, hogy visszagyere, mielőtt járni kezd.
Azt akarja, hogy az apja lássa az első lépéseit.
Vigyázz magadra!
Ne aggódj miattunk!
Velünk minden rendben.
Hogy mennyire aggódhatott,
hogy mi fog történni a férjével, milyen traumát él át,
vagy mit is csinálnak vele.
Aztán pedig… arra gondoltam, hogy „Hát…
ha ő még él, akkor talán még Gary is életben van.”
OKTÓBER 10.
Otthon voltam, és hallottuk, hogy megáll egy autó.
Emlékszem, hogy odafordultam,
és láttam, hogy két egyenruhás férfi száll ki.
Tudtam, hogy ez azt jelenti, hogy a halálhírét hozzák.
Emlékszem, gyorsan elfordítottam a fejemet,
mert ha nem veszek róla tudomást,
akkor talán nem történik meg, nem lesz igaz.
Azt gondoltam, ez nem lehet.
A két férfi leült velem, és azt mondták,
hogy megtalálták Gary holttestét.
Én pedig… megütöttem a férfi
‎mellkasát többször is.
Könyörögtem, hogy ne legyen igaz.
Nézz ide anyára! Köszönj!
Ian, gilisztát húzol a horogra?
Igen.
‎Jól van.
‎Apa és fia.
Jól van.
Menjetek csak!
Mit mondhat az ember egy kisfiúnak, aki akkor töltötte be a hatodik életévét?
Hogyan magyaráz meg az ember ilyesmit?
Húzd be, Ian!
Gyerünk, fogtál egy halat!
Hűha! Gyere ide, mutasd meg anyának!
‎Hűha!
Anyaként semmit sem tehet az ember,
hogy megszüntesse ezt a fájdalmat.
Azt hiszem, az némi vigasz lehet,
hogy talán Gary halála mentette meg Michael Durant életét.
Amikor megtudtuk, hogy Mike még él, és fogságban van,
csak az járt a fejemben, hogy a következő lépésünk
nem Aidid elfogása lesz, hanem Mike Durant kiszabadítása,
kerül, amibe kerül.
Kezdtünk úgy lenni,
hogy megyünk, belevágunk.
Voltak, akik készen álltak visszamenni
és körülnézni egy járművel, hogy megkeressük.
Csak annyit mondtak nekünk, hogy „Álljatok le!
Nem csináltok semmit.”
Jó estét kívánok.
Felmerült a szomáliai tűzszünet lehetősége.
Mohamed Farrah Aidid hadúr
állítólag azt mondta, elfogadja az Egyesült Államok béketervezetét.
Az USA különmegbízottja, Robert Oakley a nap java részét
a mogadishui ENSZ-táborban töltötte,
politikai megoldást keresve a szomáliai válságra.
Forrásaink szerint Oakley Aidid klánjának vezetőivel találkozott,
és ez egy olyan megállapodást készíthet elő,
amely szerint az USA lemondana Aidid letartóztatásáról
a fogságba esett Michael Durant helikopterpilóta szabadságáért cserébe.
OKTÓBER 14.
Amikor aznap felébredtem,
éreztem egy kis nyüzsgést.
Valami megváltozott.
Aztán bejött egy orvos a Vöröskereszttől,
és morfiumot adott be nekem. Ez volt az a pont,
amikor elkezdtem elhinni,
hogy ez tényleg a valóság.
Aztán feltettek egy hordágyra…
kivittek az utcára, és ott mindenhol kamerák voltak.
Beraktak egy jármű hátuljába.
Amikor elindultunk, majdnem kicsúsztam onnan,
mert túl gyorsan indult el.
Michael Durant zászlóst
11 napnyi fogva tartás után elengedték.
A pilóta számos törést szenvedett,
de a lelkét nem tudták megtörni a szomáliaiak.
Végre elértük az ENSZ táborát.
Még sosem ízlett ennyire a szabadság.
Hurrá!
Amikor már bent voltam a táborban,
és olyanok arcát láttam, akiket ismertem,
tudtam, hogy ezt nem csak képzelem, ez a valóság. Kiszabadultam.
Mike Durant helikopterpilóta hősies fogadtatásban részesült.
Ma este Michael Durant hazamegy.
Rendkívül hálásak vagyunk, hogy Durant törzszászlós
újra a családjával lehet,
és hogy felépül a sebesüléseiből.
Útközben megálltunk Washington DC-ben,
ahol megkaptam a Bíbor Szívemet.
Elég megható volt látni,
hogy milyen sokan
ünnepeltek azért, mert elengedtek.
Óriási megkönnyebbülést éreztem, tudván, hogy a megpróbáltatás
véget ért a számomra és a családom számára.
Csak egyetlen kérdés maradt, az, hogy mi lesz a küldetéssel?
Mindannyian azt találgattuk,
hogy mi lesz most.
Mit fogunk csinálni?
Újabb küldetéseket kapunk?
Ekkor szóltak, hogy Clinton elnök
lefújta a küldetést.
Elengedhetetlen, hogy befejezzük szomáliai küldetésünket,
és hogy ezt eltökélten és céltudatosan tegyük.
Bill Clinton úgy döntött,
hogy kivonják a csapataikat Szomáliából,
Aidid tábornoktól pedig tűzszünetet kért.
A Szomáliában lévő amerikai csapatok összepakolnak és hazamennek.
Az utolsó amerikai katona ma hagyta el Szomáliát.
Majdnem 16 hónappal az érkezésük után
az utolsó 120 katona is repülővel távozott Delaware-be.
Azok közülünk, akik nem sebesültek meg, nem akartak elmenni.
Mi maradni akartunk.
Barátokat vesztettem el, és erre ki akartak szállni.
Hiába haltak meg.
Csak pazaroltuk az időt, és hiába haltak meg.
Nagyon dühös voltam.
Mérges.
Nagyon mérges.
Engem az zavar, ami az embereinkkel történt.
Folytatnunk kellett volna a harcot.
De nem tettük, a hatalom más döntést hozott,
úgyhogy… az lett.
Igen.
Elnézést.
Igen, ez a rész zavar egy kicsit,
hogy mi csak úgy elmentünk, de hát…
tovább kell lépni.
Folytatni kell.
Folytatni.
1993. OKTÓBER 3-ÁN 18 AMERIKAI KATONA HALT MEG,
84 PEDIG MEGSEBESÜLT.
A SZOMÁLIAI HALOTTAK SZÁMA VITATOTT.
BECSLÉSEK SZERINT 300 ÉS 500 HALOTT KÖZÖTTI,
TOVÁBBI 1000 SEBESÜLTTEL.
A magát szuperhatalomnak tartó Egyesült Államok
szégyellheti magát,
hogy a mintegy 20 katonájuk elvesztését szajkózza,
mikor közben október 3-án minden szomáliait megöltek, akit csak láttak.
Az amerikaiak számára október 3. tragikus nap,
számunkra csak egy sötét pillanat.
Amikor arra gondolok, hogy mi történt, belefájdul a fejem.
Haragot és fájdalmas emlékeket hagyott bennem az egész.
Látni se bírom az amerikaiakat.
Szívszorító volt, amit láttam.
Nagy hatással volt rám.
Miután láttam a szörnyű cselekedeteket október 3-án
és október 4-én…
amit a saját szememmel és a kamerámmal láttam…
Azután nem kameráztam többet.
Túl nagy volt a borzalom. Igen.
Meghalni egy dolog, de ami igazán fáj, az az, hogy a lányom megvakult.
A halottak elmennek, de a látás elvesztésénél nincs rosszabb.
Amikor Ifrah-ra nézek, sírhatnékom van.
Bárhol könnyen elesik.
Isten óvja!
Csak egy gyerek volt.
Tartsd stabilan!
Milyen hal ez? Mi?
A fiam, Ian, nagyon hasonlít az apjára, Garyre.
A gyengédség a szemében.
Egy nap felhívott, és azt mondta: „Anya,
azt hiszem, csatlakozom a rangerekhez.”
Mondom, „Jaj, tudtam, hogy ez lesz.”
Az apja nyomdokaiba lépett.
Nehéz volt.
Amikor először elment,
mindig azzal vigasztaltam magam,
hogy nem történhet meg velem kétszer.
Kizárt.
És volt párszor…
hogy hajszálon múlott az élete,
ezért én abban hiszek,
hogy az apja őrködik felette.
Gyönyörű kisbaba volt.
De belélegezte a rakéták és a helikopter lezuhanása utáni port és füstöt.
Az ilyesmit nem bírja elviselni egy csecsemő.
Nagyon beteg lett, azt hittem, meg fog halni.
De Isten megmentette őt nekem, gyönyörű lány lett belőle.
Az Amina nevet a nagyanyja után kapta.
Aznap született, amikor a rangerek csatáztak.
Úgyhogy Amina Rangernek hívtuk.
Amikor üresen találtam az otthonomat, nagyon megrémültem.
Azt hittem, csak én maradtam életben.
Amikor megláttam az anyámat, nem tudtam elhinni, hogy ő az.
De aztán csak elhittem, és megöleltük egymást.
Megnyugodott a szívem,
és nagyon megörültem, amikor anyám odajött,
és azt mondta, mindenki jól van.
Nagyon fontos volt a számomra, hogy visszakaptam anyámat.
Azt akarják, hogy harcolj, ezért kiképeznek rá.
De arra nem képeznek ki, hogy utólag hogy dolgozd fel,
és arra sem, hogy hogyan dolgozzam fel most.
Ez nem normális, nem egészséges, és örökre veled marad.
„Ne ölj!”
Nos, én öltem.
Közben nem gondolsz az emberekre, csak később,
és akkor rokkansz bele.
Volt még pár kiküldetésem,
de soha semmit nem láttam
a katonai pályafutásom hátralévő részében,
ami megközelítette volna azokat a dolgokat amiket 1993-ban Mogadishuban láttam.
‎Az évek során találkoztam olyanokkal, ‎akik azt állították, hogy ott voltak.
De két másodperc beszélgetés után tudtam,
hogy kizárt, hogy Szomáliában voltak.
‎Velünk biztos nem.
Ez egy kis csapat volt,
pár srác, és nagyon…
kevesen tudnak beszélni arról, hogy mi történt ott aznap.
Számukra csak egy csatatér volt, de nekem az otthonom.
A célom és a küldetésem az volt,
hogy rögzítsem a történelmet.
Meg kell mutatnunk a gyermekeinknek, hogy mi történt.
Az amerikaiak jöttek ide harcolni,
és végül maguk is a háború áldozataivá is váltak.
Még ők maguk is.
Az embernek szét kell választania a fejében,
és nem tudom, talán egy nap majd teljesen bekattanok.
Fogalmam sincs, de… Ez volt a munkám.
Én úgy gondolok rá, hogy aznap
én csak a barátaimat védtem.
Keserédes esemény az életemben.
Vannak dolgok, amelyekre rettenetesen büszke vagyok,
de bizonyos fokú szomorúságot is érzek.
És rájöttem, hogy vannak dolgok az életben, amiket sosem zársz le.
Csak megtanulsz együtt élni velük.
1995-BEN MOHAMED FARRAH AIDID KIKIÁLTOTTA MAGÁT SZOMÁLIA ELNÖKÉNEK.
A VELE SZEMBEN ÁLLÓ KLÁNOK ELUTASÍTOTTÁK AZ ELNÖKSÉGÉT.
1996-BAN POLITIKAI RIVÁLISAI EGY ÖSSZECSAPÁS SORÁN LELŐTTÉK.
A SZOMÁLIAI POLGÁRHÁBORÚ MÉG NAPJAINKBAN IS TART.
‎A SOROZAT AMERIKAIAK ÉS SZOMÁLIAIAK ‎VISSZAEMLÉKEZÉSEI ALAPJÁN KÉSZÜLT.
‎MÉG SZÁMOS TÖRTÉNET VAN MINDKÉT OLDALON, ‎ÉS A SZOMÁLIAI ENSZ-ERŐK RÉSZÉRŐL IS.
‎A feliratot fordította: Gömöri János