3. LISTOPADA 1993.
Ondje su naše kopnene interventne snage.
Ne mogu ih vidjeti na tlu.
MJESTO DRUGOG PADA
Svatko tko je bio u nesvijesti
vjerojatno osjeća isto kad se počne buditi.
Kao da izranjate iz dubokog sna.
Najprije ste zbunjeni,
a zatim postupno dolazite sebi
i shvatite da je ovo stvarnost.
‎AMERIČKI PILOT
Nažalost, stvarnost nije bila lijepa.
Zadobio sam teške ozljede.
Bolovi u leđima bili su nepodnošljivi.
Nogu nisam osjećao.
Zatim sam ugledao
kako Randy Sugar i Gary Gordon stoje kod vrata mog kokpita.
‎Randy, štiti ga!
Bilo je to golemo olakšanje.
‎Čekaj!
To su momci iz Delta Forcea.
Bolje suborce ne možete poželjeti.
Spustili su me na tlo i obišli prednju stranu helikoptera.
Gary je rekao: „Kvragu, pogođen sam.”
‎Pogođen sam!
Tad sam shvatio da to nije spasilačka ekipa,
nego samo njih dvojica.
Nas je bilo mnogo manje
i nisam znao koliko ćemo izdržati.
Tad sam začuo glasove.
Nisu zvučali prijateljski.
Osjećam da smrt dolazi.
Otrčali smo do mjesta pada.
Samo smo htjeli pogledati Amerikance u oči.
Bili smo bijesni.
Samo smo ih se htjeli dočepati.
Stigao sam među prvima.
Mislili smo da su svi poginuli.
No ugledali smo ranjenika.
Nosio je uniformu američkih marinaca.
Počeli su sve trgati s mene.
Slomili su mi nos, jagodičnu kost, očnu duplju.
On dobro zna što je učinio. Bombama je ubio moju rodbinu.
Jedan mi je strgnuo pločicu s oznakom.
Rekao je: „Rendžeru, umrijet ćeš u Somaliji.”
Udario me nečim mekim.
Bila je to ruka jednog člana posade.
Nisam mogao vjerovati.
Gotovo je, nema izlaza.
Znam da ću umrijeti.
Vikao je: „Pomozite mi!”
Mladi Somalac spremao se pucati u njega.
Istrgnuo sam mu pušku iz ruku.
Spasio sam ga!
Podigli su me i ubacili u kamion,
‎ali barem sam živ.
Poštedjevši ga, pokazali smo da smo bolji od Amerikanaca.
PREŽIVJETI PAD CRNOG JASTREBA
MJESTO PRVOG PADA
‎Ovo će boljeti, dobro?
Čekali smo i nadali se
da pomoć stiže na mjesto pada prvog helikoptera.
S nama je skupnik Jamie Smith.
Ranjen je i odmah treba pomoć.
‎Stanje je kritično.
Čekamo kopnene interventne snage.
Ne trebam naglašavati koliko je hitno.
Znali smo samo
da pripremaju konvoj oklopnih vozila koji dolazi po nas.
MJESTO PRVOG PADA
MJESTO DRUGOG PADA
KONVOJ SPASA
Imam teško ranjene na sjevernom mjestu pada.
Vratili smo se u grad u akciji spašavanja.
Naši momci skrivali su se blizu prvog srušenog jastreba.
‎Neću…
Otišli smo u grad
i odmah se našli pod vatrom.
Nastao je opći kaos.
Moja postrojba naišla je na konvoj koji je prolazio.
Počeli smo pucati jedni na druge.
Pogodili smo ih i oštetili konvoj.
Nosim zaštitni prsluk.
Pogode li me u torzo, preživjet ću.
Metal će zaustaviti metak.
Pogode li me u ruku ili u nogu, vjerojatno ću preživjeti.
Možda izgubim ud, ali dobro.
Najviše sam se bojao pogotka u vrat ili genitalije.
U daljini s naše lijeve strane
vidjeli smo plameni sjaj.
Srećom, ne idemo u tom smjeru.
No iza okuke krenemo ravno tamo.
Bože mili, u što ćemo se sad uvaliti?
KONVOJ SPASA
MJESTO PRVOG PADA
MJESTO DRUGOG PADA
SAIDINA KUĆA
Začuli smo zvuk vozila.
Pokušavala sam dojiti bebu…
ali nije htjela sisati.
Našli smo se u strašnoj situaciji.
Somalski borci napadali su našu kuću.
Gađali su Amerikance u njoj.
Somalci su pucali sa svih strana.
Počeo sam pucati kroz rebrenice.
Svi smo se pitali tko će prvi doći.
Hoće li to biti naš konvoj?
Ili Somalci?
Ponestaje nam streljiva.
Nemamo vode, medicinskih potrepština.
Pomislim: „Gotovo je.”
Bojala sam se da je to naš kraj.
Krenu li na nas s dovoljno boraca,
doći će trenutak kad se više nećemo moći braniti.
Zapitao sam se kad će krenuti u juriš.
‎AMERIČKI VOJNI RENDŽERI
Odustao sam od nade da ću izaći odatle živ.
Nema razloga za nervozu, zar ne? Sad znam ishod.
Te ću večeri umrijeti i pomirio sam se s tim.
‎Gdje je pomoć?
Dajem sve od sebe da dopremim vozila.
Putem radioveze
pokušavali smo saznati kad stižu po nas i što se zbiva.
Kakvo je stanje?
Ponestaje nam medicinskih potrepština.
„Samo mi prestanite govoriti da stižu. Prestanite to govoriti.”
I dalje smo se trudili olakšati bol skupniku Smithu.
Vidjeli smo da se boji.
Znao je da je u nevolji.
Pokušavali smo održati pritisak na arteriju najbolje što smo mogli.
Na kraju sam uputio poziv radiovezom.
Rekao sam: „Prekasno je.
On više nije s nama.”
Moram stati na trenutak.
Ranjenici su čekali dalje niz ulicu.
Bilo ih je u više kuća.
Ljudi su umirali.
Upitao sam vođu našeg tima hoćemo li se izvući.
Malo je zastao.
Zatim me pogledao i nakon kratke stanke rekao: „Ne znam”.
Shvatio sam da ta bitka ima samo dva moguća ishoda.
Ili ćemo se oružjem probiti iz grada,
ili će nas pregaziti.
Čuo sam kako bitka bjesni.
‎Zašto ubijate djecu?
Sjedio sam u nekom sobičku
i nisam mogao vidjeti što se događa vani.
Neki me tip počeo ispitivati.
‎Zašto si došao?
Vezali su me i ostavili me samog.
Tad sam počeo razmišljati o svom stanju.
Pomnije sam promotrio nogu i shvatio koliko loše izgleda.
Otekla je toliko
‎da su mi hlače postajale tijesne,
a inače su širokog kroja.
Čuo sam kopneni konvoj.
Činilo se da ide ravno prema meni.
Pomislio sam:
„Dobro je, našli su me.
Dolaze me spasiti.
Dogodit će se nešto dobro.”
Zvuk je bivao sve bliži.
Stiže za minutu.
Nisam im se mogao javiti.
A onda, iznenada,
konvoj je prošao i počeo se udaljavati.
‎„Ne! Oni ne znaju gdje sam.”
Još se krećemo prema mjestu pada.
Vozimo se, a ne znam kamo idemo,
zašto skrećemo sad ulijevo, sad udesno. Kuda idemo?
Ne znam.
‎1.55 h
Konačno stižemo do mjesta pada.
MJESTO PRVOG PADA
Pogledavši kroz vrata, vidim
‎ljude na obje strane ulice.
‎Kreni!
„Dobro, stigla je konjica!”
„Konjica je stigla!”
Dobar osjećaj.
Pravo olakšanje, jer je došao netko moćniji od nas.
Laknulo nam je.
Mislila sam da dolaze spasiti mene.
Bila sam sretna što taj užas završava.
Svi su se ponadali da se nazire kraj.
Ali došlo je do zastoja.
Pokušavali su izvući i posljednje
poginule članove posade iz helikoptera.
Mogli ste osjetiti što svi misle.
„Koliko ćemo još biti ovdje?”
I: „Kako će sve ovo izgledati kad svane?”
Morali smo krenuti.
I to brzo.
Skupnika Smitha unijeli smo u oklopno vozilo.
Ukrcali smo i ranjenike.
‎Brišimo odavde!
U vojsci se kaže:
„Koliko ljudi stane u to vozilo? Još jedan.” Uvijek još jedan.
Mrtve smo stavili na vrh, a ranjene otraga.
Trebali smo krenuti.
Otvorio sam vrata, ali vozilo je bilo prekrcano.
Prekrcano.
Nije bilo mjesta za nas.
Više nitko nije mogao stati.
Zatvorili su vrata.
Slegnuo sam ramenima.
Rekli su mi da moramo istrčati iz grada. Osam kilometara.
Zezate me.
Ma super! Sve ispočetka.
Opet smo najebali.
Zaista?
Pucnjava je opet počela odjekivati.
‎Zajebavate me!
Pomislio sam: „Jebote,
moram protrčati kroz to.”
‎Sranje!
Tko god se nađe na tim ulicama, riskira život.
Bježala sam dalje od škole zbog pucnjave.
Istrčala sam bosonoga.
Helikopter je letio prema meni.
Vraćao se svako malo.
Prelijetao nas je čas s jedne, čas s druge strane.
Spuštao se blizu tla.
Pucali su naslijepo, i ne znajući na što pucaju.
Kad bi se spustio sasvim nisko, sakrila bih se,
misleći da prati baš mene.
Odletio bi i vraćao se, sijući smrt.
Banula sam u kuću i pregledala sobe.
Nije bilo nikoga.
Bila sam sigurna da su svi moji poginuli.
Izašla sam i obuzeo me očaj…
jer nisam mogla pronaći majku.
Izašla sam, bez nade, obamrla.
Htjela sam sjesti i plakati dok me helikopter ne ubije,
kao što je ubio ostale.
Izgubila sam vjeru u život.
Rekoh sebi da ću tog dana umrijeti.
‎5.42 h
Pucalo se cijelu noć.
Dok je svitalo, pomislio sam:
„Sranje, sad sve ispočetka.
Opet ćemo hodati po rubu.”
Upućen je poziv:
„Oklopnjaci su dupkom puni.”
Mi smo trebali
‎hodati pored tih vozila i pratiti ih.
‎Kreni!
„Vi se trebate kretati ulicom tik uz oklopna vozila.
Upotrijebite ih kao štit.”
‎Kreni!
No čim smo stigli do prvog raskrižja,
vozila se nisu zaustavila da bi nas zaštitila, nego su produžila.
Oklopnjaci su samo produžili,
kao da se ne moramo bojati metaka.
Ali moramo! Nastavili su dalje.
To je ona situacija kad se plan raspadne u sekundi.
Opet sam u istoj ulici kao prethodnog dana
i vraćam se istim smjerom, što se nikad ne radi,
slijedeći vozila koja svima poručuju da dolazimo.
„Opa, čujem vozilo!
Tu su neki pješaci, pucat ću u njih.”
Činilo se da smo u začaranom krugu.
Stalno sam bio usred borbe.
Nisam prestajao pucati.
Kad god bismo zapucali
ili ubili njihova vojnika,
slavili smo.
Prođemo jedno raskrižje.
Hodam uza zid
i osjetim kao da me netko udara u leđa…
‎bejzbolskom palicom.
‎Začujem: „Jebemu sve!”
Na drugoj strani ulice Randy Ramaglia…
‎Kreni!
‎viče: „Pogođen sam!”
Zavučem ruku u prsluk ne bih li napipao izlaznu ranu.
Nema je.
Zatim očekujem da ću svakog trenutka
‎početi hroptati.
Bolničar s druge strane ulice upita jesam li dobro.
Rukom pokažem
da sam dobro, iako ni sâm ne znam kako sam.
Znam samo da mogu trčati.
Ranjen ili ne, moraš se nastaviti boriti.
Iz mrtvih se ne možete vratiti.
Ali za ranjene ima nade.
Barem ste živi!
Bio sam pogođen u prsa.
Pokazat ću vam.
‎Ostalo je udubljenje.
Nije strašno ako vas pogode, bol se izdrži, ništa strašno.
Ili ćete vi pogoditi njih ili će oni vas.
I nastavimo trčati.
Konačno
‎dotrčimo do vozila koja su poslana po nas.
Tip iskoči, zgrabi me i ubaci u Humvee.
I nagazi na gas.
Mi smo se posljednji maknuli odande.
Najviše sam se bojao dok smo se vozili.
Sjedim straga i pucam u sve što puca u nas.
Zaputili smo se natrag u bazu.
Tog dana vožnja prema bazi izgledala mi je toliko drukčije
od jučerašnje.
A promijenila se samo
moja perspektiva.
Drugog dana sve je izgledalo ružno.
Na mene su popadali komadi zidova.
Ležala sam pod ruševinama.
Iskašljavala krv.
Moja kći Ifrah rekla je:
„Mama, ništa ne vidim, oči mi krvare!
A brat ne reagira.”
Oči su joj krvarile.
Upitala sam zar više nema oči.
Odgovorila je da nema i zaplakala.
Upitala sam gdje su dječaci. Rečeno mi je da su mrtvi.
Izgubila sam dvojicu sinova i supruga.
Preostalih četvero bilo je ranjeno.
Ifrah je upitala gdje joj je otac.
Rekoše joj da je mrtav
i da su ga ubili Amerikanci.
Na to je odgovorila: „Amerikance treba pobiti i iskopati im oči.”
‎6.20 h
Ujutro sam se rano probudio.
Bojao sam se za svoj život,
ali znao sam da se moram vratiti na ulicu.
Traje li bitka i dalje
ili su sad ulice sigurne?
Moram saznati.
MJESTO PRVOG PADA
Sišao sam s bicikla,
uzeo kameru
i počeo snimati.
Bog je velik!
Svi su htjeli nešto reći u kameru.
Ispričati što se dogodilo.
Ljudi se vesele!
Bog je velik!
Skaču po srušenom helikopteru.
Slave i kliču:
„Pobijedili smo Amerikance!”
Odjebi, Ameriko!
Pogledaj ovo.
‎Još dvojica.
Vidiš li moje metke?
Prokleta Amerika!
Govorili su: „Pobijedili smo,
pobjeda je naša.”
Da.
‎Rendžeri, pobijedit ćemo vas!
Rendžeri, pobijedit ćemo vas!
Amerikanci, van, brzo!
Dok sam snimao,
jedna žena reče:
„Pogledaj!”
Pogledao sam i shvatio
da je to tijelo mrtvog Amerikanca.
Američkog vojnika.
Šokirao me prizor tog tijela.
Ljudi su bijesni,
neki gaze po njemu.
Nemam riječi kojima bih to opisao.
Samo sam htio pobjeći odatle,
ali morao sam raditi svoj posao.
To nije u redu.
Svi mrtvi zaslužuju poštovanje, pa tako i neprijatelji.
Htio sam
‎da cijeli svijet vidi ‎što se događa u Somaliji.
‎POKRENI
Ujutro sam otišao u zračnu luku.
Zrakoplov za Nairobi polijeće svakog jutra.
Poslao sam tri kasete sa snimkama
i emitirane su istog dana.
Znam da će te snimke sve promijeniti!
RENDŽERSKA VOJNA BAZA
Napokon se vraćamo u hangar.
Skidamo opremu i odjednom svi otrče
u kutak s televizorom.
Dobra večer, ja sam Angela Robinson.
A ja sam Morris Jones.
Američki angažman
u Somaliji postaje sve skuplji.
Skupilo se nas 50 ili 75.
Svi želimo čuti što se događa.
Upozoravamo vas
da snimke sadrže uznemirujuće prizore.
Vidimo kako mrtvog američkog vojnika vuku po ulici.
Vukli su ga i skakali po njemu.
Nismo mogli vjerovati.
Neki su vikali na televizor.
Što je ovo, jebote?
Kao da gledamo cirkus.
Nisam mogao vjerovati.
Somalci su skakali po helikopteru slaveći njegov pad.
Cijeli svijet gleda…
kako ljudi slave skačući po mrtvacu.
I još k tome, jednom od naših.
On je bio naš.
Bilo je odvratno.
Shvatio sam da će to vidjeti članovi naših obitelji.
Kad sam se udala za Garyja,
‎nisam znala što znači ‎ta riječ, „Postrojba”.
Znala sam da ima veze sa specijalcima.
Te informacije nisu bile dostupne suprugama.
Prije njegova odlaska u Somaliju
‎nisam ni znala da nekamo ide.
Nije rekao ni kamo ide
ni je li riječ o kakvoj misiji.
Samo je rekao: „Moram na put.”
Poslije nekoliko mjeseci
‎javili su mi da je ‎nestao u akciji u Somaliji.
Pokušavala sam zamisliti Somaliju.
Izraz „nestali u akciji” spominjao se tijekom rata u Vijetnamu.
Nisam to mogla povezati.
Nije imalo smisla.
Uključila sam TV i vidjela vijesti.
Tijela su vukli ulicama.
Nisam mogla shvatiti
kako ljudi mogu biti tako…
‎okrutni.
Kad sam to vidjela na TV-u,
odlučila sam…
usredotočiti se i vidjeti prepoznajem li njega.
Ne razumijem kako je netko mogao nestati
u tom trenutku.
Znao sam gdje su ljudi iz mog vozila.
Zar nam neki nedostaju? Gdje su?
Postavljamo si pitanja gdje je taj i taj.
A ovaj? A onaj?
„Otišli su prema onom cilju. Jesu li se javili?”
„Griz je mrtav.”
„Aha, dobro.”
„Earl je ranjen, kako je?”
„Ne, Earl je mrtav, poginuo je na mjestu.
Pogođen je u glavu i izdahnuo.” Nisam znao.
Još su mnogi bili u bolnici, liječnici su ih spašavali.
Bilo je stotinjak ranjenika.
Obuzeo me tmuran osjećaj
da je mnogo lošije nego što smo mislili.
Vozila prepuna krvi i pijeska, vonj izbjeljivača.
Rupe od metaka posvuda.
Zatim sam čuo da nam šalju vreće s dijelovima ljudskih tijela.
Obuzeo me bijes.
Bijes i čuđenje da su ljudi sposobni učiniti takvo što.
Bio sam bijesan.
U tom trenutku ljudi su gotovo počeli gubiti živce.
U hangaru su
postrojili zarobljenike koje smo uhitili na početku.
Uveli su ih u kontejner.
Jednog, koji je bio velika zvjerka,
stavili su u posebnu prostoriju i naredili mi da ga čuvam.
Još mi je pred očima. Sijede brade, sijede kose.
Stariji tip.
Sav jebeno krhak.
I tako buljim u njega.
Ne možete zamisliti čudniji susret.
Ne smijemo razgovarati.
Samo se gledamo.
Znamo da si nismo dragi.
On se pita hoću li ga ubiti,
a ja se pitam to isto.
Pomislim kako bih ga trebao izbosti.
Stalno sam si ponavljao: „Ubij ga!”
Doslovce planiram kako ću ubiti čovjeka.
Doista sam to želio.
Govnar je tog dana imao sreće.
Trebao sam ga ubiti.
Vijesti koje smo dobivali sve su nas potresle.
Počeli su imenovati nestale.
Gary, Randy i Durant.
Zanimalo nas je samo je li još tko ostao u gradu.
Bio sam u svom uredu.
Uređivao sam snimke.
Posjetio me poznanik koji je bio u kontaktu s Aididom.
Rekao je da ima američkog vojnika,
živoga, u zatvoru,
i pitao mogu li ga doći snimiti.
Pristao sam.
Strani novinari nisu imali pristup,
ali ja jesam.
Pa sam pošao.
Uzmem kameru i krenem s njim.
‎17.30 h
Bojim se za svoj život.
Ulazimo u kuću.
Ugledam bijelca kako sjedi.
Izgleda prestrašeno.
Koja vojska?
Američka.
-Ti si rendžer? -Nisam.
Nisam rendžer.
Nosi zelenu majicu.
Oči raširene.
CW3, Mike Durant.
Uspravili su me.
Sjedio sam tako da ne opterećujem kralježnicu,
ali bol sam jedva podnosio.
Tip koji je došao sa mnom postavlja pitanja.
Odakle si?
Iz SAD-a.
Ulovili su me u zamku.
Što reći? Odgovaram li na pitanja?
Nije vrijedno umiranja prešutjeti da sam pilot Crnog jastreba.
Ja sam pilot Crnog jastreba.
„Kojoj vojsci pripadaš? Gdje si rođen?”
U SAD-u.
Ti su ljudi imali jasan cilj
natjerati me da kažem nešto što će njima biti politički korisno.
Pokušavaju me navesti
da kažem nešto što ne želim reći.
Što misliš, kako teče ova akcija?
‎Akcija je…
Odgovorio sam
da sam vojnik i radim što mi se kaže.
Prešli su na sljedeće pitanje,
bili su uporni i nisu odustajali.
Pitali su me:
„Ubijaš li nedužne ljude?”
Bilo mi je jasno što žele čuti.
Žele da kažem:
„Da, Amerikanci su ovdje.
Ubijamo nedužne Somalce
i došli smo preuzeti vlast.”
Ali to nije istina.
Zato to ne želim reći.
Ali što reći kako bih se izvukao iz te situacije?
Nije dobro kad nevini ljudi ginu.
Kad sam to izgovorio,
isključili su kameru i otišli.
Samo pokušavam raditi svoj posao.
Emitirati, znate?
No moja je kaseta promijenila svijet.
Dobra večer.
Večeras, negdje u Somaliji, američki vojnik
ili možda više njih nalaze se u rukama otmičara.
Prestrašeni, krvavi zarobljenik,
odgovarao je na pitanja dok su ga otmičari snimali.
Ja sam pilot Crnog jastreba.
Uputili smo najstrože moguće upozorenje
da ako im se bilo što dogodi,
SAD će situaciju shvatiti vrlo ozbiljno
i poduzeti odgovarajuće korake.
Sjećam se, čim sam vidjela Michaela,
‎pomislila sam na njegovu suprugu…
i zapitala se kako joj je.
Pišem ovu izjavu u nadi da će je vidjeti moj suprug.
Želim mu poručiti da smo Joey i ja dobro.
Joey čeka da se vratiš prije nego što prohoda.
Želi da otac vidi njegove prve korake.
Čuvaj se.
Ne brini se za nas.
Bit ćemo dobro.
Sigurno je bila silno zabrinuta
za njega, što će mu učiniti
ili zbog svega što je morao podnijeti.
A zatim sam pomislila…
„Ako je on živ, možda je i Gary živ.”
10. LISTOPADA
Čuli smo kako se automobil parkira pred kućom.
Okrenula sam se
i ugledala dvojicu u uniformama kako izlaze iz automobila.
Znala sam da donose vijesti.
Sjećam se da sam brzo okrenula glavu.
Kao, okrenem li je, neće se dogoditi, neće biti stvarno.
Ovo nije stvarno.
Sjeli su sa mnom i priopćili mi
da je Garyjevo tijelo dovezeno.
Zatim sam ga stala udarati
‎po prsima, više puta,
moleći da to nije istina.
Pogledaj mamicu! Pozdravi!
Iane, hoćeš li staviti crva na udicu?
Hoću.
‎Tako treba.
‎Otac i sin.
Dobro.
Odoše oni.
Što reći dječaku koji je tek napunio šest godina?
Kako mu objasniti?
Motaj, Iane!
Brže, ulovio si ribu!
Dođi, pokaži mami!
‎Ajme!
Kao majka, ništa ne mogu učiniti
da izbrišem tu bol.
Možda pronalazim utjehu u tome
da je Garyjeva smrt možda spasila Michaela Duranta.
Kad smo saznali da je Mike živ i zarobljen,
pomislio sam samo jedno: „Ako išta planiramo poduzeti,
okanimo se Aidida i spašavajmo Mikea Duranta
po svaku cijenu.”
Razgovarali smo o tome
što trebamo poduzeti.
Momci su spremni uskočiti u vozila
i vratiti se u grad ne bi li ga pronašli.
Ali rečeno nam je da se umirimo.
Ne idemo nikamo.
Dobra večer.
Stižu vijesti o mogućem prekidu vatre u Somaliji.
Gospodar rata Mohamed Farah Aidid
navodno je spreman prihvatiti američki mirovni plan.
Posebni američki izaslanik R. Oakley većinu je dana proveo
u bazi Ujedinjenih naroda u Mogadišu,
tražeći političko rješenje krize u Somaliji.
Izvori tvrde da se Oakley sastao s vođama Aididova klana,
što je možda početak pregovora
u kojima bi SAD odustao od Aididova uhićenja
u zamjenu za oslobađanje zarobljenog pilota Duranta.
14. LISTOPADA
Probudim se tog dana
i osjećam nekakvo komešanje.
Nije kao inače.
Ulazi liječnik Crvenog križa
i daje mi injekciju morfija.
Tad sam počeo vjerovati
da se to zaista događa.
Stavili su me na nosila…
Izašli smo na ulicu, a kamere posvuda.
Ubacili su me u vozilo.
Krećemo, a ja sam gotovo ispao
jer su prenaglo ubrzali.
Vojni narednik Michael Durant
oslobođen je nakon jedanaestodnevnog zatočeništva.
Ima višestruke prijelome kostiju,
ali somalski nasilnici nisu mu slomili duh.
Napokon stižem u UN-ovu bazu.
Sloboda nikad nije bila slađa.
Živio!
Kad konačno dođete u bazu
i ugledate poznata lica,
shvatite da ne sanjate i da ćete otići odatle.
Topli doček za pilota Mikea Duranta.
Večeras Michael Durant putuje kući.
Duboko smo zahvalni što će se narednik Durant
uskoro vratiti svojoj obitelji
i oporaviti od posljedica ranjavanja.
Zaustavili smo se u Washingtonu,
gdje su mi dodijelili Orden ljubičastog srca.
Dirnulo me
koliko je ljudi
slavilo moje oslobađanje.
Osjetio sam nevjerojatno olakšanje
što smo moja obitelj i ja preživjeli to teško razdoblje.
Ostalo je samo jedno pitanje: „Što će biti s misijom?”
Svi smo nagađali
što bi moglo uslijediti.
„Što ćemo sad? Hoćemo li ići u još misija?”
Tad su nam javili da je predsjednik Clinton
obustavio misiju.
Nužno je da završimo misiju u Somaliji,
ali učinit ćemo to čvrsto i odlučno.
Bill Clinton odlučio je
povući svoje vojnike iz Somalije
i generalu Aididu uputio zahtjev za prekid vatre.
Američke vojne snage u Somaliji pripremaju se za povratak.
Somaliju su danas napustili i posljednji američki vojnici.
Gotovo 16 mjeseci od dolaska,
posljednji zrakoplov sa 120 vojnika poletio je prema Delawareu.
Mi koji smo još bili pokretni nismo htjeli otići.
Htjeli smo ostati.
Moji su prijatelji poginuli, a vi odustajete.
Umrli su ni za što.
Uzalud smo izgubili vrijeme i njihove živote.
To me razljutilo.
Popizdio sam.
Popizdio!
Boli me ono što se dogodilo našima.
Trebali smo nastaviti borbu.
AMERIČKI VOJNI RENDŽERI
Ali nismo. Oni s vrha odlučili su nešto drugo
i mi smo ih poslušali.
Da.
Oprostite.
Da, taj me dio pomalo boli,
što smo otišli tek tako,
ali život ide dalje.
Morate krenuti dalje.
Nastaviti.
DANA 3. LISTOPADA 1993. POGINULO JE 18 AMERIČKIH VOJNIKA
I JOŠ IH JE 84 RANJENO.
UPITAN JE BROJ UBIJENIH SOMALACA.
PROCJENE VARIRAJU OD 300 DO 500
I JOŠ 1000 RANJENIH.
Sjedinjene Američke Države, koje tvrde da su supersila,
trebaju se sramiti
što ističu svojih 20 poginulih,
kad su tog 3. listopada nemilosrdno pobili toliko Somalaca.
Amerikancima je 3. listopada tragičan,
ali nama je to bio najcrnji dan.
Kad pomislim na ono što se zbilo, zaboli me glava.
Nosim ogorčenje i bolne uspomene.
Ne mogu vidjeti Amerikance.
Potreslo me sve ono što sam vidio.
Ostavilo je dubok trag.
Kad sam vidio grozote počinjene 3. listopada
i 4. listopada,
nakon svega čemu sam svjedočio očima i kamerom…
više nisam snimao.
Bilo je previše strašno.
Umrijeti je jedno, ali kad pogledam slijepu kćer, duša me boli.
Mrtvih više nema, a gubitak vida najteže pada.
Čim ugledam Ifrah, oči mi zasuze.
Katkad bi se spotakla i pala.
Slava Bogu.
Bila je tek dijete.
Drži je ravno!
Ajme, koja je to riba?
Moj sin Ian vrlo je nalik svom ocu Garyju.
Ima blag pogled.
Jednog mi je dana rekao
da želi postati rendžer.
Znala sam da me to čeka!
Krenuo je očevim stopama.
Bilo je teško.
Kad je prvi put otišao u misiju, tješila sam se:
„Ne može mi se dvaput dogoditi.
Ne može.”
Nekoliko puta
našao se u opasnoj situaciji,
ali moram vjerovati
da ga čuva njegov tata, anđeo čuvar.
Bila je prelijepa djevojčica.
Udahnula je prašinu i dim nakon eksplozija i pada helikoptera.
Novorođenče to teško može preživjeti.
Stanje joj je bilo loše i mislila sam da će umrijeti.
Ali hvala Bogu što ju je spasio i danas je prekrasna žena.
Njezina se baka zvala Amina.
Rođena je na dan bitke s rendžerima.
Zato smo je nazvali Amina Rangers.
Kad sam vidjela da je kuća prazna, prestrašila sam se.
Mislila sam da sam jedina preživjela.
Kad sam ugledala mamu, nisam mogla vjerovati da je to ona.
Ali prepoznala sam je i zagrlile smo se.
Pao mi je kamen sa srca
i obuzela me silna radost kad mi je rekla
da su svi dobro.
Bilo mi je neizmjerno drago što je mama opet sa mnom.
Žele da ratuješ i šalju te na obuke.
Ali ne uče te kako se nositi s posljedicama.
Mene nisu naučili ni kako se danas nositi s tim.
Nije normalno, nije zdravo i prati vas do kraja života.
„Ne ubij!”
E, pa ubio sam.
Tek poslije počnete razmišljati o ljudima
i to vas dotuče.
Sudjelovao sam u još nekoliko misija,
ali ništa što sam ondje vidio,
tijekom cijele vojne karijere,
nije bilo ni blizu onome što sam vidio te 1993. godine u Mogadišu.
‎Katkad naletim na momke ‎koji tvrde da su bili u Somaliji,
ali nakon prvih nekoliko rečenica shvatim da nisu bili ondje.
‎Barem ne s nama.
Znate, to je malen krug ljudi.
Malen i vrlo…
Malo njih može govoriti o tom danu.
Njima je to bilo samo bojište, a meni dom.
Moj cilj i najvažnija zadaća
bilo je snimiti povijest
kako bismo djeci pokazali što se dogodilo.
Amerikanci su bili ti koji su se ovamo došli boriti,
a na kraju su i sami postali ratne žrtve.
Čak i oni.
Morate pokušati ne misliti na to.
Ipak, možda jednog dana puknem ko kokica.
Ne znam. Ali to je bila moja dužnost.
Pokušavam uvjeriti sebe
da sam tog dana samo štitio svoje prijatelje.
Taj događaj izaziva pomiješane osjećaje.
Na neke sam poteze silno ponosan,
ali opet, osjećam određenu tugu.
Shvatio sam da neke situacije u životu ostaju neriješene.
Ali naučite živjeti s tim.
MOHAMED FARAH AIDID PROGLASIO SE PREDSJEDNIKOM SOMALIJE 1995. GODINE
PROTIVNIČKI KLANOVI NISU GA PRIZNALI
SLJEDEĆE GODINE UMRO JE NAKON RANJAVANJA U KLANSKOM RATU
GRAĐANSKI RAT U SOMALIJI TRAJE I DANAS.
‎SERIJA SE TEMELJI NA ‎SJEĆANJIMA NEKOLICINE AMERIKANACA
‎I SOMALACA.
‎JOŠ JE MNOGO NEISPRIČANIH PRIČA ‎NA OBJEMA STRANAMA,
‎KAO I NA STRANI VOJNIKA RASPOREĐENIH ‎U SOMALIJI POD OKRILJEM UN-a.
‎Prijevod titlova: Marija Cvetković