‏- שלושה באוקטובר 1993 -
‏יש כוח תגובה קרקעית גדול.
‏אני לא רואה אותם על הקרקע.
‏- אתר התרסקות שני -
‏כל מי שאיבד את ההכרה
‏כנראה מרגיש אותו הדבר כשהוא חוזר להכרה.
‏כאילו אתה מתעורר משינה עמוקה.
‏בהתחלה יש בלבול,
‏ובהדרגה הדברים הולכים ומתבהרים
‏ואתה מתחיל להבין שזו המציאות.
‏- מייק דורנט ‏טייס בצבא ארה"ב -
‏למרבה הצער, המציעות לא הייתה טובה כל כך.
‏ספגתי פציעות חמורות.
‏היו לי כאבי תופת בגב.
‏לא הרגשתי את הרגל שלי.
‏פתאום
‏רנדי שוגר וגארי גורדון ‏עמדו ליד דלת תא הטייס שלי.
‏רנדי, תחפה.
‏הייתה תחושת הקלה אדירה.
‏רגע.
‏אלה חבר'ה מכוח דלתא.
‏אם אתה עומד להיות בקרב ירי, ‏איתם אתה רוצה להיות.
‏הם הורידו אותי לקרקע והלכו לחרטום המסוק.
‏ושמעתי את גארי אומר, "לעזאזל, נפגעתי."
‏נפגעתי.
‏אז הבנתי שזה לא כוח חילוץ,
‏אלה רק שני אנשים.
‏היינו בחיסרון מספרי עצום,
‏ולא הייתי בטוח שנחזיק מעמד עוד הרבה זמן.
‏ואז שמעתי קולות.
‏זה לא נשמע כמו כוחותינו.
‏ידעתי רק שהמוות בדרך.
‏רצנו לאתר ההתרסקות.
‏והתפללנו שנילחם פנים מול פנים ‏עם האמריקנים.
‏כעסנו מאוד.
‏רק רצינו הזדמנות להתנקם בהם.
‏הייתי בין הראשונים שהגיעו לאתר ההתרסקות.
‏חשבנו שכולם מתים.
‏אז ראינו אדם פצוע.
‏הוא לבש מדים של חיל הנחתים האמריקני.
‏הם תלשו ממני את כל הציוד,
‏הם שברו לי את האף, ‏את עצם הלחי, את ארובת העין.
‏הוא יודע מה הוא עשה, ‏הוא הפציץ אותנו והרג את הקרובים שלי.
‏הבחור קרע את התג הירוק מסביב לצוואר שלי.
‏הוא אמר, "ריינג'ר, תמות, סומליה."
‏הוא הכה אותי במשהו רך.
‏זו הייתה הזרוע של אחד מאנשי הצוות.
‏ופשוט לא האמנתי.
‏חשבתי, "אין דרך לצאת מפה.
‏"אתה עומד למות."
‏הוא צרח, "הצילו!"
‏נער סומלי עמד לירות בו.
‏תפסתי את הרובה וסובבתי אותו הרחק ממנו.
‏הצלתי אותו.
‏הם הרימו אותי, זרקו אותי לארגז של טנדר,
‏אבל הייתי בחיים.
‏חסנו על חייו, ‏וזה מראה שאנחנו טובים מהאמריקנים.
‏- בלאק הוק דאון: הקרב במוגדישו -
‏- אתר ההתרסקות הראשון -
‏זה עומד לכאוב, טוב?
‏החזקנו מעמד, חיכינו
‏לכוח חילוץ ממש בפינה ‏שבה הבלאק הוק הראשון התרסק.
‏היה איתי רב"ט ג'יימי סמית.
‏הוא נפצע, הוא היה זקוק לטיפול דחוף.
‏יש לנו ריינג'ר במצב אנוש.
‏אנחנו מחכים לכוח התגובה הקרקעי.
‏מן הסתם אנחנו צריכים שיגיעו לפה ‏בהקדם האפשרי.
‏ידענו רק
‏שהם מארגנים
‏שיירה משוריינת שתבוא להוציא אותנו.
‏- אתר ההתרסקות הראשון -
‏- אתר ההתרסקות השני -
‏- שיירת החילוץ -
‏יש נפגעים שזקוקים לטיפול דחוף ‏באתר ההתרסקות הצפוני.
‏חזרנו לעיר במבצע חילוץ.
‏צוותים שלנו התחבאו ‏מסביב לבלאק הוק הראשון שהתרסק.
‏נכנסנו לעיר
‏והתחלנו לספוג ירי כמעט מיד.
‏והמשחק התחיל, זה היה פשוט כאוטי.
‏היחידה שהשתייכתי אליה נתקלה בשיירה ‏שחלפה בקרבת מקום.
‏ירינו זה על זה.
‏פגענו בהם והסבנו נזק לשיירה.
‏לבשתי אפוד.
‏אם יירו בי כאן, אני אחיה.
‏פלטת המיגון תעצור את הקליע.
‏ואם יירו לי בזרוע או ברגע, ‏ככל הנראה אחיה.
‏אולי אאבד את אחת הגפיים, אבל זה בסדר.
‏ממש פחדתי שיירו לי בצוואר או בחבילה.
‏ובמרחק משמאלנו
‏ראית זוהר של אש.
‏וכזה, "וואו, תודה לאל ‏שאנחנו לא נוסעים לשם."
‏ופנינו והתחלנו לנסוע לכיוון ההוא.
‏וכאילו, "שאני אמות, ‏למה אנחנו נכנסים עכשיו?"
‏- שיירת החילוץ -
‏- אתר ההתרסקות הראשון -
‏- אתר ההתרסקות השני -
‏- הבית של סיידו -
‏שמענו רכבים.
‏ניסיתי להיניק את התינוקת שלי,
‏אבל היא לא הסכימה לינוק.
‏היינו במצב נורא.
‏לוחמים סומלים תקפו את הבית שלנו.
‏הם ניסו לפגוע באמריקנים בפנים.
‏הסומלים ניהלו איתנו קרב מכל הכיוונים.
‏אז פשוט התחלתי לירות דרך תריסי העץ.
‏השאלה הגדולה הייתה, "מי יגיע לשם קודם?"
‏השיירה שלנו תגיע אלינו קודם
‏או ששאר הסומלים יגיעו?
‏התחמושת עמדה להיגמר.
‏לא היו לנו מים וציוד רפואי.
‏חשבתי, "זהו זה."
‏חשבתי שזה הסוף ופחדתי.
‏אם הם ישלחו אלינו מספיק אנשי מיליציה,
‏בשלב מסוים לא נוכל להתגונן,
‏אז חשבתי, "באיזה שלב הם יחליטו ‏פשוט להסתער עלינו?"
‏- רנדי רמליה -
‏ויתרתי על העובדה שאצא משם.
‏אין סיבה להיות בלחץ, נכון?
‏אתה יודע מה תהיה התוצאה עכשיו.
‏כבר השלמתי עם המחשבה שאני אמות הלילה.
‏איפה הסיוע?
‏דיברנו בקשר,
‏ניסינו לברר איפה כוח החילוץ ומה קורה.
‏תוכל לתת לי עדכון?
‏נגמר לנו הציוד הרפואי.
‏אמרתי, "אל תגיד לי, הם בדרך.
‏"אל תגיד לי, הם בדרך."
‏ופשוט המשכנו לעבוד ‏ולעזור לרב"ט סמית להרגיש בנוח.
‏ראו שהוא פוחד.
‏הוא ידע שהוא בצרה.
‏ניסינו לצבוט
‏את העורק כמיטב יכולתנו ‏כדי להמשיך עם הלחץ הישיר.
‏בסופו של דבר קראתי בקשר,
‏אבל אמרתי, "מאוחר מדי.
‏"הוא כבר לא איתנו."
‏אולי אצטרך להפסיק רגע.
‏יש לנו פצועים בהמשך הרחוב.
‏היו לנו כמה בתים עם נפגעים.
‏אנשים מתו.
‏וכשמפקד הצוות נכנס,
‏אמרתי, "נראה לך שנצא מפה?"
‏והוא נעצר וחשב על זה.
‏והוא הסתכל עליי, וזו לא הייתה הפסקה ארוכה,
‏והוא אמר, "אני לא יודע."
‏והבנתי שהקרב הזה ייגמר באחת משתי דרכים.
‏נצא מהעיר תוך כדי לחימה
‏או שניהרג.
‏שמעתי את האנשים זועמים.
‏אתם הורגים את הילדים, למה?
‏הייתי בחדר די קטן,
‏ולא ממש ראיתי מה קורה בחוץ.
‏ואז היה חוקר ששאל אותי שאלות.
‏למה באת לפה?
‏פשוט קשרו אותי בשלשלאות והשאירו אותי לבד.
‏ואז ממש התחלתי להעריך את מצבי.
‏הסתכלתי שוב על הרגל שלי ‏והבנתי כמה המצב שלה גרוע.
‏היא התנפחה כל כך
‏שהיא מתחה את הבד של המכנסיים הצבאיים שלי,
‏שהם בדרך כלל די רפויים.
‏שמעתי את השיירה הקרקעית.
‏נראה כאילו היא מגיעה ישר אליי.
‏וחשבתי לעצמי,
‏"בסדר, הם איתרו אותי.
‏"זה חילוץ
‏"משהו ממש טוב עומד לקרות."
‏היא המשיכה להתקרב ולהתקרב.
‏היא עמדה להגיע בעוד דקה.
‏לא הייתה לי דרך לאותת.
‏פתאום
‏היא פשוט חלפה על פניי ‏והתחילה להתרחק עוד ועוד.
‏"לא, הם לא יודעים איפה אני."
‏נסענו, לא היה לי מושג לאן,
‏למה אנחנו פונים שמאלה, ‏למה אנחנו פונים ימינה, לאן נוסעים.
‏לא היה לי מושג.
‏וסוף סוף הגענו לאתר ההתרסקות.
‏- אתר ההתרסקות הראשון -
‏הסתכלתי מחוץ לדלת ושמתי לב
‏שיש אנשים משני הצדדים של הרחוב.
‏קדימה!
‏"בסדר, חיל הפרשים הגיע", נכון?
‏"חיל הפרשים הגיע."
‏והרגשתי טוב.
‏הייתה הקלה,
‏"מישהו אחר שגדול מהארגון שלנו נמצא כאן."
‏זו הייתה תחושת הקלה.
‏הרגשתי כאילו צוות החילוץ היה בשבילי.
‏שמחתי מאוד שהסיפור נגמר.
‏כולם התחילו להרגיש ‏שכל הדבר הזה יכול להיגמר.
‏אבל אז היה עיכוב.
‏הם ניסו לפנות את הבחור האחרון
‏שנלכד ונהרג בתוך המסוק.
‏הבנתי שאנשים מתחילים לחשוב קדימה,
‏"עוד כמה זמן נהיה פה?"
‏ו"מה יהיה כשהשמש תזרח?"
‏היינו צריכים לזוז.
‏הזמן הלך ואזל.
‏הכנסנו את רב"ט סמית לרכב המשוריין
‏והכנסנו את הפצועים שלנו.
‏בואו נעוף מפה.
‏כמו שמתבדחים בצבא,
‏"כמה אנשים אפשר להכניס לרכב ההוא?"
‏"עוד אחד." תמיד עוד אחד.
‏שמנו את ההרוגים למעלה, את הפצועים מאחור,
‏והגיע הזמן להסתלק משם.
‏פתחתי את הדלת, משכתי את הבריח, ‏פתחתי אותה, והרכב היה מפוצץ.
‏מפוצץ.
‏לא היה מקום בשבילנו.
‏לא יכולנו להכניס אפילו חייל אחד.
‏הם סגרו את הדלת.
‏היא נסגרה וחשבתי, "טוב…"
‏אמרו לי שאנחנו צריכים לרוץ ‏כל הדרך חזרה החוצה, שמונה ק"מ.
‏"אתם צוחקים."
‏פשוט נהדר. שוב התחלנו.
‏נדפקנו שוב.
‏באמת?
‏הירי שוב התחיל להתגבר.
‏וחשבתי רק, "לעזאזל.
‏"אני צריך לרוץ דרך זה."
‏שיט!
‏לכל מי שהסתובב ברחובות האלה ‏הייתה משאלת מוות.
‏ברחתי מבית הספר בגלל הלחימה.
‏יצאתי מבית הספר יחפה.
‏מסוק טס לעברי.
‏המסוק אף פעם לא נעלם להרבה זמן,
‏הוא טס מעלינו לכיוון אחד ואז לכיוון השני.
‏הוא טס נמוך מאוד.
‏הם ירו בלי הבחנה, בלי לדעת על מה הם יורים.
‏כשהמסוק ירד ממש נמוך, הייתי תופסת מחסה,
‏האמנתי שהוא עוקב אחריי
‏ואז הוא טס רחוק וחזר וירה.
‏נכנסתי הביתה ובדקתי בכל חדר.
‏הבית היה ריק…
‏הייתי בטוחה שהמשפחה שלי נהרגה.
‏כשאיבדתי את הבית, נהייתי מיואשת
‏כי לא מצאתי את אימא שלי.
‏כשיצאתי, לא חיפשתי תקווה או חיים.
‏רציתי לשבת בחוץ ולבכות ‏עד שהמסוק יהרוג אותי,
‏כמו שהוא הרג את שאר האנשים.
‏איבדתי את התקווה בחיים.
‏אמרתי לעצמי שאמות היום.
‏הם ירו כל הלילה
‏והתחילה הזריחה, ועל רקע הדברים האלה חשבתי,
‏"שיט, זה שוב מתחיל.
‏"יתחיל להיות מעניין שוב."
‏ההחלטה התקבלה,
‏"היי, כלי הרכב המשוריינים מלאים."
‏והתוכנית הייתה שאנחנו
‏נלווה את כלי הרכב המשוריינים האלה לצידם.
‏קדימה!
‏הכוונה היא
‏להתקדם לצד הכביש
‏בזמן שכלי הרכב המשוריינים האלה
‏נוסעים לידך.
‏להשתמש בהם כמחסה מפני האויב.
‏לזוז!
‏וברגע שהגענו לצומת הראשון,
‏השיירות לא נעצרו כדי לחסום, ‏השיירות המשיכו לנסוע.
‏הרכבים המשוריינים פשוט נתנו גז.
‏"אתם לא צריכים לחשוש מכדורים.
‏"אנחנו צריכים." הם שמו גז.
‏זה היה מהקטעים האלה,
‏"התוכנית התחרבנה מהר."
‏חזרתי לרחוב שבו הייתי יום קודם לכן,
‏חזרתי מאותו כיוון, ואסור לעשות את זה,
‏בעקבות רכבים שמודיעים לכולם שאנחנו באים.
‏"אני שומע רכב, אסתכל החוצה.
‏"הנה אנשים ברגל, בואו נירה בהם במקום."
‏זה היה מהקטעים האלה, ‏"אלוהים, זה לא נגמר, מה?"
‏הייתי באמצע הקרב כל הזמן.
‏הרובה שלי לא נח לרגע.
‏בכל פעם שירינו
‏או שהורדנו חייל שלהם,
‏תחושת הניצחון שלנו גברה.
‏עברנו צומת אחד.
‏כשהתקדמתי צמוד לקיר,
‏הרגשתי כאילו מישהו ניגש והכה לי בגב
‏במחבט בייסבול.
‏שמעתי, "לעזאזל!"
‏הסתכלתי מעבר לכביש וראיתי את רנדי רמליה.
‏לזוז!
‏הוא אמר, "נפגעתי."
‏הכנסתי יד לאפוד וציפיתי למצוא חור יציאה.
‏אין חור יציאה.
‏ואז בכל רגע ציפיתי בזמן שאני נושם
‏שאתחיל לשמוע חרחורים.
‏החובש של היחידה צעק מהצד השני של הכביש, ‏"היי, אתה בסדר?"
‏וסימנתי לו,
‏"כן, אני בסדר", ‏אפילו שלא ממש ידעתי אם אני בסדר או לא.
‏אבל ידעתי רק שאני יכול לרוץ.
‏פצוע או לא, היה צריך להמשיך לזוז, ‏להמשיך להילחם.
‏אי אפשר לחזור מהמוות.
‏אבל כשאתה פצוע, עדיין יש תקווה.
‏אתה עדיין חי.
‏חטפתי כדור פה.
‏אני אראה לכם.
‏יש חור עכשיו.
‏לא משנה שירו בי והכאב, זה לא נורא.
‏אנחנו יורים או שיורים בנו.
‏והמשכנו לרוץ.
‏בסופו של דבר
‏הגענו לכלי הרכב שנשלחו ‏כדי להוציא אותנו משם.
‏הבחור קפוץ החוצה, ‏תפס אותי ודחף אותי להאמר.
‏והם פשוט נסעו.
‏היינו ממש בין האחרונים ברחוב.
‏אחד הרגעים הכי מפחידים בקרב
‏היה כשהיינו ברכב המשוריין ההוא.
‏הייתי מאחור, יריתי על כל מה שירה עלינו.
‏והיינו בדרך חזרה לבסיס.
‏בנסיעה החוצה העיר נראתה לי כל כך שונה
‏היום לעומת אתמול.
‏הדבר היחיד שהשתנה
‏מהיום הקודם הוא הפרספקטיבה שלי.
‏ובאותו יום המצב נראה זוועה.
‏חלקים מהבית נפלו עליי.
‏הייתי מתחת להריסות.
‏ירקתי דם מהפה.
‏הבת שלי, איפרח, אמרה,
‏"אימא, אני לא רואה כלום ‏והעיניים שלי מדממות.
‏"אח שלי לא מגיב."
‏העיניים שלה דיממו.
‏אמרתי, "אין לך יותר עיניים?"
‏"לא", היא אמרה, ובכיתי המון.
‏שאלתי, "איפה הבנים?" ונאמר לי שהם מתו.
‏הבן הבכור שלי, זה שאחריו ובעלי, כולם מתו.
‏הארבעה שנותרו היו פצועים.
‏איפרח שאלה, "איפה אבא שלי?"
‏אמרו לה, "הוא מת.
‏"האמריקנים הרגו אותו."
‏היא אמרה, "צריך להרוג את האמריקנים ‏ולהוציא גם להם את העיניים."
‏התעוררתי מוקדם בבוקר.
‏פחדתי על החיים שלי.
‏אבל ידעתי שאני חייב לחזור לשם.
‏עדיין יש לחימה
‏או שזה אזור בטוח?
‏אני חייב לראות.
‏- אתר ההתרסקות הראשון -
‏ירדתי מהאופנוע שלי,
‏לקחתי את המצלמה שלי
‏ולחצתי על "הקלט".
‏אלוהים גדול!
‏כולם ניסו לבוא מול המצלמה כדי לדבר…
‏לספר מה קרה.
‏והם שמחו.
‏אלוהים גדול!
‏הם קפצו על המסוק שהתרסק.
‏כולם הריעו ואמרו,
‏"הבסנו את האמריקנים."
‏אמריקה, עופו מפה!
‏ניצחנו.
‏אתה יכול לראות האם אתה רואה את המחסנית שלי
‏תקוללי, אמריקה!
‏הם אמרו, "ניצחנו.
‏"ניצחנו, אנחנו המנצחים."
‏כן.
‏- או"ם -
‏אם אתם ריינג'רים, נביס אתכם.
‏אמריקנים, זוזו.
‏כשצילמתי,
‏שמעתי אישה אחת אומרת,
‏"תראו!"
‏וכשהסתכלתי, הבנתי
‏שזו גופה של אמריקני.
‏חייל אמריקני.
‏כשראיתי את הגופה הזאת, הייתי בהלם.
‏הם כעסו מאוד,
‏והם דרכו עליו.
‏אי אפשר להגיד על זה אף מילה.
‏רק רציתי להסתלק משם,
‏אבל הייתי חייב לעשות את העבודה שלי.
‏זה לא בסדר.
‏צריך לכבד את המתים, אפילו את האויב.
‏המטרה שלי
‏היא שכל העולם יראה את מה שקורה בסומליה.
‏באותו בוקר נסעתי לנמל התעופה.
‏בכל בוקר יש טיסה לניירובי.
‏שלחתי שלוש קלטות,
‏ובאותו יום שידרו את זה.
‏ידעתי שהצילומים האלה ישנו הכול.
‏- המחנה של כוח המשימה ריינג'ר -
‏חזרנו להאנגר, סוף סוף.
‏הנחנו את הציוד, ופתאום כולם רצו
‏בהאנגר לפינה האחורית, שם הייתה טלוויזיה.
‏תודה שהצטרפתם אלינו. אני אג'לה רובינסון.
‏ואני מוריס ג'ונס.
‏המחיר של מעורבות ארה"ב
‏במאמצי הסיוע לסומליה עולה בצורה חריפה.
‏היה קהל של כ-50 או 75 אנשים,
‏אז הלכנו לשם כדי לראות מה קורה.
‏אנחנו רוצים להזהיר אתכם,
‏כמה מהתמונות בדיווח הזה קשות מאוד לצפייה.
‏ובטלוויזיה ראו חייל אמריקני שנגרר ברחובות.
‏הם משכו אותו בחבלים ועצרו כדי לדרוך עליו.
‏כולם שם פשוט לא האמינו,
‏ואנשים צעקו על הטלוויזיה.
‏"מה לעזאזל?"
‏זה היה כמעט כמו קרקס.
‏אני פשוט לא האמנתי.
‏הסומלים גם קפצו בחגיגה ‏על אחד המסוקים האמריקנים שהופלו.
‏לא רק שהעולם רואה את זה,
‏והאנשים האלה חוגגים על גופות של בני אדם.
‏ואלה היו האנשים שלנו.
‏הם היו משלנו.
‏זה היה פשוט מבחיל.
‏והבנתי שהמשפחות של האנשים האלה ‏עלולות לראות את זה.
‏כשהתחתנתי עם גארי,
‏לא היה לי מושג מה המשמעות של היחידה.
‏ידעתי רק שזה קטע של כוחות מיוחדים.
‏נשים לא נחשפות למידע הזה.
‏לפני שהוא נסע לסומליה,
‏לא היה לי מושג שהוא נוסע לאנשהו.
‏הוא לא אמר לאן הוא נוסע
‏או אם זו משימה או משהו כזה.
‏הוא פשוט אמר, "יש לי נסיעה."
‏עברו כמה חודשים,
‏ואמרו לי שהוא נעדר בפעילות מבצעית בסומליה.
‏ניסיתי לדמיין איך סומליה נראית.
‏שמעו את הביטוי הזה, ‏"נעדר בפעילות מבצעית", במלחמת וייטנאם.
‏זה לא הסתדר לי בראש.
‏זה פשוט לא נראה הגיוני.
‏ואז הדלקתי את הטלוויזיה והיה דיווח חדשותי.
‏ראיתי גופה שנגררת ברחוב.
‏פשוט לא הבנתי
‏איך האנושות יכולה להיות כל כך…
‏אכזרית.
‏באותו רגע הסתכלתי על הטלוויזיה וראיתי…
‏ואז מבחינתי זו נהייתה…
‏המשימה שלי, לנסות לזהות אותו.
‏אני לא מבין איך יש אנשים שלא ידעו מה איתם
‏בשלב הזה.
‏ידעתי מי מהרכב שלי פה.
‏חסרים לנו אנשים? איפה הם?
‏התחילו שאלות, "איפה כך וכך?
‏"איפה…
‏"הוא הלך למטרה הזאת.
‏"שמעת ממנו?"
‏"גריז מת."
‏"אה, טוב."
‏"ראיתי את ארל נפצע, מה איתו?"
‏"לא, ארל מת.
‏"הוא נהרג מיד.
‏"הוא חטף כדור בראש ומת מיד." ‏לא היה לי מושג.
‏היו עוד כל כך הרבה בבית החולים, טיפלו בהם.
‏עד 100 פצועים.
‏זו תחושת אימה של,
‏"זה הרבה יותר גרוע ממה שלקחתי בחשבון."
‏והיו המון רכבים מלאים בדם וחול, ‏וריח של אקונומיקה.
‏פשוט חורים של קליעים בכל מקום.
‏ואז שמעתי ששולחים לנו ‏חלקי גופות בשקיות זבל.
‏זה מכעיס.
‏זה ממש מכעיס, וזה גורם לך לתהות ‏איך בני אדם יכולים לעשות את זה.
‏הרגשתי זעם.
‏אני חושב שהגענו למצב ‏שבו אנשים כמעט איבדו שליטה.
‏בהאנגר
‏הורידו את השבויים שתפסנו במשימה המקורית.
‏וקיבצו אותם, הכניסו אותם למכולה,
‏לקחו יעד חשוב אחד
‏ושמו אותו בחדר נפרד, ‏ואז אמרו לי ללכת לשמור עליו.
‏אני עדיין רואה את הפנים שלו, ‏זקן לבן, שיער לבן.
‏איש מבוגר.
‏חלש בטירוף.
‏פשוט בהיתי בבחור הזה.
‏זה המפגש הכי מוזר שאפשר לדמיין.
‏הוא לא יכול להגיד לי כלום, ‏אני לא יכול להגיד לו כלום.
‏אנחנו פשוט בוהים זה בזה.
‏אנחנו לא אוהבים זה את זה.
‏הוא סקרן לדעת אם אני אהרוג אותו
‏וגם אני סקרן לדעת את זה.
‏בהתחלה חשבתי לדקור אותו.
‏זאת המחשבה שעלתה לי שוב ושוב, ‏"תדקור אותו."
‏תכננתי לרצוח אותו, בעיקרון.
‏ממש רציתי לעשות את זה.
‏לבחור הזה בחדר היה מזל באותו יום,
‏כי הייתי צריך להרוג אותו.
‏כולנו זעמנו מהחדשות שקיבלנו.
‏ואז התחילו לגלות מי חסר,
‏גארי, רנדי ודורנט.
‏כולנו פשוט רצינו לדעת,
‏"מישהו מהם עדיין בשטח?"
‏הייתי במשרד שלי.
‏ערכתי.
‏מכר שלי שהיה בקשר עם איידיד הופיע בדלת.
‏הוא אמר, "אחמד, יש אמריקני, חייל.
‏"הוא חי ונמצא במאסר.
‏"אתה יכול לבוא איתי ולצלם?"
‏אמרתי, "כן."
‏לעיתונאים בינלאומיים אין את הכוח ללכת.
‏אבל אני יכולתי.
‏אני עושה את זה.
‏לקחתי את המצלמה שלי, הלכתי איתו.
‏פחדתי על החיים שלי.
‏נכנסנו לבית.
‏ואז ראיתי איש לבן אחד… יושב.
‏הפנים שלו… נראה שהוא פוחד.
‏איזה צבא?
‏צבא ארה"ב.
‏אתה ריינג'ר? ‏-לא.
‏אני לא ריינג'ר.
‏היה לו טי-שירט ירקרקה.
‏העיניים שלו היו נפוחות.
‏רב-סמל מתקדם מייק דורנט.
‏הם הציבו אותי
‏כך שהחזקתי את המשקל באמצעות עמוד השדרה,
‏אבל עדיין סבלתי מכאבים.
‏הבחור שהיה איתי שאל שאלות.
‏מאיפה אתה?
‏ארצות הברית.
‏נלכדתי במלכודת הזאת.
‏מה אתה אומר?
‏אתה עונה על שאלה כלשהי?
‏לא שווה למות כדי להימנע מלהגיד,
‏"אני טייס בלאק הוק."
‏אני טייס בלאק הוק.
‏"מאיזה צבא אתה? איפה נולדת?"
‏ארה"ב.
‏זה צוות של אנשים שברור שיש לו מטרה,
‏לגרום לי להגיד משהו ‏שיסייע להם מבחינה פוליטית,
‏והם ניסו לתמרן אותי
‏ולגרום לי להגיד משהו שלא רציתי להגיד.
‏איך אתה חושב שהמבצע הזה מתנהל?
‏המבצע הזה…
‏ואמרתי…
‏אני חייל, אני עושה מה שאומרים לי.
‏והם עברו לשאלה אחרת.
‏והם המשיכו לנסות ולנסות,
‏והם אמרו,
‏"אתה הורג אנשים חפים מפשע?"
‏היה לי די ברור מה הם רוצים שאגיד.
‏הם רצו שאגיד,
‏"כן, האמריקנים פה,
‏"אנחנו הורגים סומלים חפים מפשע
‏ובאנו להשתלט על המדינה."
‏שום דבר מזה לא נכון.
‏אז לא עמדתי להגיד את זה.
‏אבל איך אגיד משהו ‏שייקח אתנו מעבר לנקודה הזאת?
‏לא טוב שנהרגים אנשים חפים מפשע.
‏כשהמילה האחרונה הזאת יצאה לי מהפה,
‏הם כיבו את המצלמה ויצאו.
‏רק ניסיתי לעשות את העבודה שלי.
‏לשדר.
‏אבל הקלטת שלי שינתה את כל העולם.
‏ערב טוב.
‏איפשהו בסומליה הערב יש חייל אמריקני,
‏ייתכן שכמה מהם, בשבי.
‏שבוי מפוחד ומדמם
‏שחקירתו צולמה על ידי שוביו.
‏אני טייס בלאק הוק.
‏הוצאנו את האזהרה החמורה ביותר,
‏שאם יקרה להם משהו,
‏ארה"ב תראה את העניין הזה בחומרה רבה
‏ותפעל בהתאם.
‏אני זוכרת שראיתי את מייקל,
‏וחשבתי קודם כול על אשתו
‏ועל מה שהיא עוברת.
‏אני כותבת את המילים האלה ‏בתקווה שיגיעו לבעלי.
‏אני רוצה שידע שג'ואי ואני בסדר.
‏ג'ואי מחכה שתחזור לפני שיתחיל ללכת.
‏הוא רוצה שאביו יראה את צעדיו הראשונים.
‏שמור על עצמך.
‏אל תדאג לנו.
‏אנחנו נהיה בסדר.
‏היא בטח כל כך חששה
‏ממה שיקרה לו, הטראומה
‏או מה שעשו לו.
‏וחשבתי, "טוב,
‏אולי אם הוא חי, גם גארי עדיין חי."
‏- עשרה באוקטובר -
‏הייתי בבית, ושמענו מכונית נעצרת
‏ואני זוכרת שהסתובבתי
‏וראיתי שני בחורים יוצאים במדים.
‏וידעתי שזה אומר שהבשורה מגיעה.
‏ואני זוכרת שהפניתי את הראש ממש מהר,
‏כאילו אם פשוט אתעלם מזה,
‏זה לא יקרה, זה לא יהיה אמיתי,
‏זה לא קורה.
‏הבחור התיישב איתי ואמר לי…
‏שחילצו את הגופה של גארי.
‏ואז אני… הכיתי אותו
‏בחזה כמה פעמים
‏פשוט התחננתי שזה לא יהיה נכון.
‏הנה, תסתכל על אימא. תגיד שלום.
‏איאן, אתה מתכוון לשים תולעת על החכה?
‏כן.
‏זהו זה.
‏אב ובנו.
‏בסדר.
‏הם שוב מתחילים.
‏מה אומרים לילד קטן שבדיוק הגיע לגיל שש?
‏איך מסבירים דבר כזה?
‏תמשוך אותו, איאן!
‏מהר, תפסת דג!
‏וואו! בוא תראה לאימא!
‏וואו!
‏אין שום דבר שאימא
‏יכולה לעשות שיעלים את הכאב הזה.
‏אפשר לומר שיש לי נחמה כלשהי
‏כי אולי פטירתו של גארי ‏הצילה את מייקל דורנט.
‏כשגילינו שמייק עדיין חי ובשבי,
‏חשבתי רק, "אם נעשה משהו,
‏"זה לא לתפוס את איידיד, ‏אלא לחלץ את מייק דורנט
‏"בכל האמצעים הנדרשים."
‏התחלנו להגיד,
‏"טוב, אנחנו נעשה את זה?"
‏ואנשים היו מוכנים להיכנס לרכב
‏ולנסוע חזרה לשם כדי לחפש אותו.
‏אמרו לנו רק, "חכו.
‏"אתם לא עושים שום דבר."
‏ערב טוב, רבותיי.
‏ישנם דיבורים על הפסקת אש בסומליה.
‏מנהיג המיליציה מוחמד פארח איידיד
‏אמר לכאורה שיסכים למתווה השלום של ארה"ב.
‏השליח המיוחד של ארה"ב רוברט אוקלי ‏העביר חלק ניכר מהיום
‏במתחם האומות המאוחדות במוגדישו,
‏וחיפש פתרון פוליטי למשבר בסומליה.
‏מקורות מוסרים שאוקלי נפגש עם מנהיגים ‏מהשבט של מנהיג המיליציה מוחמד פארח איידיד,
‏וייתכן שבכך יושג הסכם
‏שבו ארה"ב תוותר על מאמציה לעצור את איידיד
‏בתמורה לשחרורו של טייס המסוק השבוי ‏מייקל דורנט.
‏- 14 באוקטובר -
‏אז התעוררתי באותו יום
‏והרגשתי שיש קצת רחש,
‏המצב השתנה.
‏אז נכנס רופא מהצלב האדום,
‏והוא נתן לי את המורפיום, ובשלב הזה
‏התחלתי לקלוט ולהאמין
‏"טוב, זה כנראה אמיתי."
‏ואז שמו אותי על אלונקה.
‏יצאנו לרחוב, היו מצלמות בכל מקום.
‏הכניסו אותי לרכב מאחור.
‏יצאנו לדרך, כמעט החלקתי החוצה ‏מהחלק האחורי של הרכב
‏כי האיצו מהר מדי.
‏רב-סמל מתקדם מייקל דורנט
‏שוחרר לאחר שהוחזק בשבי 11 ימים.
‏לטייס האמריקני יש הרבה עצמות שבורות,
‏אבל הבריונים הסומלים לא שברו את רוחו.
‏סוף סוף הגעתי למתחם של האו"ם.
‏החופש מעולם לא היה מתוק כל כך.
‏לחיים!
‏וברגע שאתה בתוך המתחם,
‏ואתה רואה פרצופים של אנשים שאתה מכיר,
‏אתה יודע, "זו לא אשליה, ‏זה אמיתי, אני יוצא מפה."
‏קבלת פנים של גיבור לטייס המסוק מייק דורנט.
‏הערב מייקל דורנט בדרכו הביתה.
‏אנחנו אסירי תודה שרב-סמל מתקדם דורנט
‏יתאחד עם משפחתו
‏ויחלים מפצעיו.
‏אז עצרנו בוושינגטון,
‏והעניקו לי את עיטור לב הארגמן.
‏די מרגש לראות
‏שכל כך הרבה אנשים באים
‏וחוגגים את השחרור שלי.
‏יש תחושת הקלה אדירה, הידיעה
‏שהפרשה הזאת נגמרה ‏מבחינתי ומבחינת המשפחה שלי.
‏השאלה היחידה שעדיין הייתה לי היא, ‏"מה קורה עם המשימה?"
‏כולנו ישבנו והעלינו השערות
‏לגבי מה שעומד לקרות.
‏"מה אנחנו עושים?
‏"אנחנו עושים עוד משימות?"
‏אז אמרו לנו שהנשיא קלינטון
‏ביטל את המשימה.
‏חיוני שנסיים את משימתנו בסומליה,
‏אבל שנעשה זאת בתקיפות ובנחישות.
‏ביל קלינטון החליט
‏להוציא את הכוחות שלהם מסומליה
‏וביקש מהגנרל איידיד הפסקת אש.
‏הכוחות האמריקניים בסומליה ‏אורזים וחוזרים הביתה.
‏החיילים האמריקנים האחרונים ‏עזבו היום את סומליה.
‏כמעט 16 חודשים לאחר שהסתערו על החופים,
‏המטוס האחרון ובו 120 חיילים ‏המריא אל דלוור.
‏אלה מאיתנו שעדיין תפקדו, לא רצינו לעזוב.
‏רצינו להישאר.
‏החברים שלי מתו, ועכשיו אתה רוצה לצאת.
‏זה בזבוז של חיים.
‏בזבזנו את הזמן שלנו, בזבזנו את החיים האלה.
‏רתחתי מזעם.
‏כעסתי.
‏כעסתי, כעסתי, כעסתי.
‏מפריע לי מה שקרה לאנשים שלנו.
‏היינו צריכים להמשיך להילחם.
‏- דיוויד דימר ‏ריינג'ר בצבא ארה"ב -
‏אבל לא המשכנו. ‏המושכים בחוטים החליטו לעשות משהו אחר, אז…
‏זה מה שעשינו.
‏כן.
‏מצטער.
‏כן, הקטע הזה מפריע לי קצת,
‏שעזבנו ככה,
‏אבל… צריך להתקדם.
‏צריך להמשיך הלאה.
‏להמשיך הלאה.
‏בשלושה באוקטובר 1993 ‏נהרגו 18 חיילים אמריקנים
‏ו-84 נוספים נפצעו.
‏מספר ההרוגים הסומליים שנוי במחלוקת.
‏לפי ההערכות היו בין 300 ל-500 הרוגים,
‏ועוד 1,000 פצועים.
‏ארה"ב, שטוענת שהיא מעצמת-על,
‏צריכה להתבייש
‏שהיא מדגישה את האובדן שלהם, ‏של כ-20 חיילים,
‏כאשר בשלושה באוקטובר ‏הם הרגו כל סומלי שהם רק ראו.
‏בשביל האמריקנים ‏שלושה באוקטובר הוא יום טראגי,
‏אבל בשבילנו זה היה רגע אפל.
‏כשאני חושב על מה שקרה, ‏מתחיל לכאוב לי הראש.
‏זה הותיר אותי עם טינה וזיכרונות כאובים.
‏אני שונא לראות אמריקנים.
‏מה שראיתי שבר את הלב.
‏זה השפיע עליי לגמרי.
‏כשראיתי את הדברים האיומים ‏שנעשו בשלושה באוקטובר,
‏בארבעה באוקטובר…
‏מה שראיתי בעיניי ובעזרת המצלמה שלי…
‏אחר כך הפסקתי לצלם.
‏זו יותר מדי אימה.
‏למות זה דבר אחד, ‏אבל העיוורון של הבת שלי מכאיב לי בבטן.
‏המתים אינם, אבל אין דבר גרוע יותר ‏מאשר לאבד את העיניים.
‏- בנתי עדאן -
‏אבל כשאני רואה את איפרח, ‏יש לי דמעות בעיניים.
‏היא הייתה נופלת פה ושם.
‏השבח לאל.
‏היא הייתה רק ילדה.
‏היי, בוא נחזיק את זה ישר.
‏איזה דג זה?
‏הבן שלי איאן כל כך דומה לאבא שלו, גארי.
‏העדינות בעיניים שלו.
‏הוא התקשר אליי יום אחד ואמר, "אימא,
‏"נראה לי שאתגייס לריינג'רים."
‏אמרתי, "ידעתי שזה יקרה."
‏הוא הלך בעקבות אבא שלו.
‏זה היה קשה.
‏כשהוא התגייס,
‏כדי לנחם את עצמי תמיד אמרתי,
‏"זה לא יכול לקרות לי פעמיים.
‏"זה לא."
‏והיו לו…
‏והיו כמה פעמים שהוא ניצל ממש בנס,
‏ואני פשוט חייבת להאמין
‏שאבא שלו הוא המלאך השומר שלו, בוודאי.
‏היא הייתה תינוקת יפהפייה.
‏היא שאפה את האבק והעשן ‏מהרקטות ומהתרסקות המסוק.
‏תינוקת בת יומה לא יכולה לעמוד בדבר כזה.
‏היא נהייתה כל כך חולה שחשבתי שהיא תמות.
‏אבל תודה לאל, הוא הציל אותה בשבילי, ‏ועכשיו היא יפהפייה.
‏אמינה זה השם של סבתא שלה.
‏והיא נולדה ביום של המלחמה עם הריינג'רס.
‏אז קראנו לה אמינה ריינג'רס.
‏כשגיליתי שהבית שלי ריק, ממש פחדתי.
‏חשבתי שנשארתי לבד.
‏כשראיתי את אימא שלי, לא האמנתי שזאת היא.
‏אבל אז זיהיתי אותה והתחבקנו.
‏הלב שלי נרגע,
‏הייתי מאושרת כשאימא שלי באה אליי
‏וסיפרה לי שכולם בסדר.
‏כל כך שמחתי שאימא שלי חזרה.
‏רוצים שתלך למלחמה, ‏אז מאמנים אותך ללכת למלחמה.
‏אבל לא מאמנים אותך להתמודד עם זה לאחר מכן.
‏ובהחלט לא אימנו אותי להתמודד עם זה עכשיו.
‏זה לא נורמלי, זה לא בריא ‏וזה נשאר איתך לנצח.
‏"לא תרצח."
‏אני רצחתי.
‏אתה עוצר וחושב על האנשים רק אחר כך,
‏ואז זה הורג אותך.
‏יצאתי לסבבים עוד כמה פעמים,
‏ושום דבר ממה שראיתי
‏וכל שאר הקריירה הצבאית שלי
‏לא התקרבו אפילו לדברים שראיתי ‏במוגדישו ב-1993.
‏במשך השנים פגשתי חבר'ה ‏שטענו שהם היו בסומליה.
‏אחרי שיחה של שתי שניות אני יודע
‏שאין מצב שהם היו בסומליה.
‏לפחות לא איתנו.
‏זו קבוצה קטנה של אנשים,
‏קבוצה קטנה ו…
‏קומץ של אנשים יכולים לדבר ‏על מה שקרה ביום ההוא.
‏בשבילם זה היה שדה קרב, בשבילי זה היה בית.
‏המטרה והעדיפות שלי
‏היו לתעד את ההיסטוריה
‏כי צריך להראות לילדים שלנו מה קרה.
‏האמריקנים הם אלה שבאו להילחם פה,
‏והם נהיו קורבנות המלחמה בעצמם.
‏אתם רואים, גם הם.
‏אתה חייב להיות מסוגל להפריד את זה בראש,
‏ואני לא יודע, אולי יום אחד אני אתחרפן,
‏אין לי מושג, אבל זה היה התפקיד שלי.
‏אני מעדיף לחשוב שבאותו יום
‏רק חיפיתי על החברים שלי.
‏זה אירוע מתוק-מריר בחיי.
‏יש דברים שאני גאה בהם במיוחד,
‏ויש רמה מסוימת של עצב.
‏והבנתי שיש מעגלים בחיים שלעולם לא נסגרים.
‏אתה פשוט לומד לחיות עם זה.
‏ב-1995 הכריז עצמו מוחמד פארח איידיד ‏כנשיא סומליה.
‏השבטים היריבים לא קיבלו אותו כנשיא.
‏בשנה לאחר מכן הוא נהרג ‏כשנורה בקרב עם יריבים פוליטיים.
‏מלחמת האזרחים בסומליה נמשכת עד היום.
‏הסדרה נוצרה מהזיכרונות של קבוצה
‏של אמריקנים וסומלים.
‏יש סיפורים רבים שטרם סופרו משני הצדדים,
‏וגם אלה של הכוחות הבינ"ל ‏שהוצבו בסומליה תחת האו"ם.
‏תרגום כתוביות: דניאל שרמן