3. LOKAKUUTA 1993
Tunsimme maan tärisevän allamme.
En nähnyt heitä missään.
TOINEN PUTOAMISPAIKKA
Kaikista, joilta on lähtenyt taju,
tuntuu luultavasti herätessä samalta.
On kuin nousisi ylös syvästä unesta.
Ensin on hämmentynyt olo,
ja sitten kaikki hitaasti kirkastuu -
ja todellisuus iskee tajuntaan.
‎ARMEIJAN LENTÄJÄ
Todellisuus ei valitettavasti ollut hyvä.
Olin vakavasti loukkaantunut.
Selkääni särki niin, että kipu oli tuskallista.
En tuntenut toista jalkaani.
Sitten huomasin,
että Randy Sugar ja Gary Gordon seisoivat kopterin ohjaamon ovella.
‎Randy, suojaa.
Se oli suunnaton helpotus.
‎Odota, odota.
He olivat Delta-sotilaita.
Heistä on hyötyä tulitaistelussa.
He laskivat minut maahan ja kiersivät kopterin toiselle puolelle.
Sitten kuulin Garyn sanovan: "Minuun osui."
‎Häivytään.
Silloin tajusin, etteivät kyseessä olleet pelastusjoukot,
vaan vain kaksi ihmistä.
Meitä oli liian vähän,
enkä tiennyt, kauanko kestäisimme.
Sitten kuulin ääntä.
Se ei kuulostanut ystävälliseltä.
Tiesin, että kuolema koittaisi pian.
Juoksimme putoamispaikalle.
Rukoilimme, että saisimme kohdata amerikkalaiset kasvokkain.
Olimme todella vihaisia.
Halusimme mahdollisuuden kostaa.
Olin ensimmäisten joukossa putoamispaikalla.
Luulimme heidän kuolleen.
Sitten näimme haavoittuneen.
Hänellä oli Yhdysvaltain sotilaan univormu.
He repivät varusteitani irti.
He mursivat nenäni, poskiluuni, silmäkuoppani.
Hän tiesi, mitä oli tehnyt. Hän oli pommittanut ja tappanut sukulaisiani.
Yksi jätkä repi irti vihreän tunnukseni.
Hän sanoi: "Ranger, Ranger, sinä kuolet Somaliassa."
Hän löi minua jollain pehmeällä.
Se oli yhden miehistön jäsenen käsivarsi.
En voinut uskoa sitä.
Ajattelin, ettei tästä olisi ulospääsyä.
Ajattelin, että kuolisin.
Mies huusi: "Apua! Apua!"
Nuori somalimies aikoi ampua hänet.
Tartuin ja vedin aseen pois miehen kädestä.
Pelastin hänen henkensä!
He nostivat minut kuorma-auton perälle,
‎mutta olin yhä hengissä.
Säästimme hänen henkensä, joten olimme amerikkalaisia parempia.
MOGADISHUN TAISTELU 1993
ENSIMMÄINEN PUTOAMISPAIKKA
‎Tämä tulee tekemään kipeää.
Me odotimme -
pelastusyksikköä aivan ensimmäisen kopterin putoamispaikan lähellä.
Kanssani oli korpraali Jamie Smith.
Hän oli haavoittunut ja tarvitsi hoitoa.
‎Jamie on kriittisessä tilassa.
Odotamme apujoukkoja.
On sanomattakin selvää, että tarvitsemme heitä mahdollisimman pian.
Tiesimme vain,
että he kokosivat -
‎panssaroitua saattuetta hakemaan meidät.
ENSIMMÄINEN PUTOAMISPAIKKA
TOINEN PUTOAMISPAIKKA
PELASTUSSAATTUE
Pohjoisella putoamispaikalla on kriittisesti haavoittuneita.
Ajoimme takaisin kaupunkiin pelastusoperaatioon.
Ensimmäisen pudonneen Black Hawkin lähellä piileskeli joukkueitamme.
‎Minä en…
Saavuimme kaupunkiin,
ja meitä alettiin lähes välittömästi ampua.
Se alkoi taas ja oli täyttä kaaosta.
Osastoni kohtasi yhden ohi menevän autosaattueen.
Tulitimme toisiamme.
Osuimme ja aiheutimme vahinkoa.
Minulla oli luotiliivi.
Jos minuun osuu tälle alueelle, jään henkiin.
Levy pysäyttäisi luodin.
Ja jos minua osuu käteen tai jalkaan, jään luultavasti eloon.
Saattaisin menettää raajan, mutta ei se mitään.
Pelkäsin, että minua ammutaan kaulaan tai haaroväliin.
Kaukana vasemmalla puolellamme -
saattoi nähdä tulen hehkun.
Ajattelin: "Huh, onneksi emme ole menossa tuonne."
Sitten käännyimme ja menimme suoraan sinne.
Mietin, että jumalauta, mihin me nyt ryhdyimme.
PELASTUSSAATTUE
ENSIMMÄINEN PUTOAMISPAIKKA
TOINEN PUTOAMISPAIKKA
SAIDON KOTI
Kuulimme autojen äänet.
Yritin imettää lastani,
mutta hän ei suostunut syömään.
Olimme kauheassa tilanteessa.
Somalitaistelijat hyökkäsivät talomme kimppuun.
He jahtasivat sisällä olevia amerikkalaisia.
Somalit ampuivat meitä joka suunnasta.
Ammuin puisten kaihtimien läpi.
Kysymys kuului: "Kuka ehtisi ensin?"
Meidän autosaattueemme?
Vaiko somalit?
Ammukset olivat lopussa.
Ei ollut vettä eikä lääkintätarvikkeita.
Mietin, että tämä oli tässä.
Ajattelin, että kuolemme, ja minua pelotti.
Jos kimppuumme kävisi tarpeeksi monta miliisiä,
emme jossain kohtaa enää voisi puolustautua heitä vastaan.
Joten mietin, missä vaiheessa he vain tekisivät rynnäkön.
Olin jo luopunut toivosta, että selviäisin ulos.
Ei kai ole syytä olla huolissaan?
Lopputulos oli selvillä.
Tyydyin kohtalooni, että kuolisin sinä iltana.
‎Missä apu viipyy…
Olen yrittänyt saada autot luoksenne.
Puhuimme radion välityksellä -
ja yritimme selvittää, missä pelastusjoukot ovat ja mitä tapahtuu.
Voitteko kertoa tilanteenne?
Lääkintätarvikkeet ovat lopussa.
Mietin: "Älä vain sano, että ne ovat tulossa."
"Älä vain sano."
Yritimme yhä helpottaa korpraali Smithin oloa.
Huomasimme, että häntä pelotti.
Hän tiesi olevansa pulassa.
Yritimme tyrehdyttää -
valtimon parhaamme mukaan painamalla haavaa.
Lopulta ilmoitin asiasta radiopuhelimeen.
Sanoin vain: "On liian myöhäistä."
"Hän on poistunut keskuudestamme."
Tarvitsen hetken tauon.
Lähettyvillä oli haavoittuneita.
Haavoittuneita oli lukuisissa taloissa.
Ihmisiä kuoli.
Ryhmänjohtaja astui sisään.
Kysyin: "Uskotko, että selviämme?"
Hän pysähtyi miettimään sitä.
Hän katsoi minuun hetken päästä -
ja sanoi: "En tiedä."
Tajusin, että taistelu voisi päättyä kahdella tavalla.
Joko taistelisimme tiemme ulos kaupungista -
tai meidät jyrätään.
Kuulin taistelun pauhuavan.
‎Te tapatte lapsia. Miksi?
Olin pienessä huoneessa,
enkä nähnyt, mitä ulkopuolella tapahtui.
Sitten kuulustelija kyseli minulta kysymyksiä.
‎Miksi olette täällä?
He olivat köyttäneet minut kiinni ja jättäneet yksin.
Silloin aloin todella ymmärtää tilanteeni.
Vilkaisin jalkaani toisen kerran ja näin, miten paha tilanne oli.
Se oli turvonnut niin,
‎että aavikkohousujeni kangas venyi,
vaikka housut olivat aika isot.
Kuulin autosaattueen äänet.
Kuulosti siltä kuin se tulisi minua kohti.
Mielessäni ajattelin,
että minut oli paikannettu.
Minut tultaisiin pelastamaan.
"Pian tapahtuu jotain todella hyvää."
Ääni lähestyi ja lähestyi ja lähestyi.
Se saapuisi hetkenä minä hyvänsä.
En voinut lähettää mitään merkkiä.
Ja yhtäkkiä -
ääni kulki ohi ja alkoi ajautua yhä kauemmas ja kauemmas.
‎"Ei. He eivät tiedä, missä olen."
Olemme yhä matkalla pois putoamispaikalta.
Ajoimme eteenpäin, enkä tiennyt, minne olimme matkalla,
miksi käännyimme vasempaan tai oikeaan.
En tiennyt ollenkaan.
Sitten viimein pääsimme putoamispaikalle.
ENSIMMÄINEN PUTOAMISPAIKKA
Vilkaisin ulos ovesta ja näin,
‎että molemmin puolin tietä oli ihmisiä.
‎Vauhtia, vauhtia!
"No niin, panssarijoukot tulivat."
"'Panssarijoukot tulivat."
Se tuntui hyvältä.
Koimme helpotusta siitä,
‎että joku meitä suurempi ‎oli tullut paikalle.
Se oli helpotuksen tunne.
Tuntui, kuin apujoukot olisivat tulleet minun vuokseni.
Olin onnellinen, että se oli viimein ohi.
Kaikista tuntui, että tämä voisi pian olla ohi.
Mutta sitten tuli viivytys.
He yrittivät hakea pois loput sotilaat, -
jotka olivat jumissa ja kuolleina kelikopterissa.
Huomasin, että aloimme miettiä:
"Kauanko vielä joutuisimme olemaan täällä?"
"Miltä täällä näyttää, kun aurinko nousee?"
Meidän oli liikuttava.
Aikaa oli rajallisesti.
Lastasimme korpraali Smithin panssariajoneuvon kyytiin.
Lastasimme haavoittuneet.
‎"Nyt häivytään."
Armeijassa vitsi kuuluu:
"Montako miestä autoon mahtuu?"
"Vielä yksi." Aina mahtuu yksi.
Lastasimme kuolleet päälle ja haavoittuneet perälle,
ja oli aika lähteä.
Avasin salvan ja vedin oven auki, ja auto oli täynnä.
Todella täynnä.
Meille ei ollut tilaa.
Yksikään ei enää mahtunut.
Ovi vedettiin kiinni.
Se suljettiin, ja mietin…
Minulle sanottiin, että meidän pitäisi juosta pois. Kahdeksan kilometriä.
"Ette voi olla tosissanne."
Loistavaa! Ja taas mennään.
Olimme taas kusessa.
Ihanko oikeasti?
Tulitus alkoi jälleen yltyä.
‎Ei voi olla!
Ja mietin vain: "Jumalauta.
Minun pitää juosta tuon läpi."
‎Voi paska!
Jos joku oli ulkona kadulla silloin, hän kerjäsi tulla tapetuksi.
Juoksin taisteluiden takia pois koulusta.
Kun lähdin, olin paljasjaloin.
Helikopteri lensi minua kohti.
Paikalla oli koko ajan helikopteri,
se lenteli yllämme edestakaisin.
Joskus se laskeutui alas lähelle maata.
He ampuivat sattumanvaraisesti, tietämättä, mihin osuivat.
Kun helikopteri laskeutui alas, hakeuduin suojaan.
Mielessäni kuvittelin kopterin vaanivan minua.
Sitten se lensi pois ja palasi takaisin ampuen.
Menin sisälle ja tarkastin jokaisen huoneen.
Talomme oli tyhjä…
Olin varma, että perheeni oli kuollut.
Kun lähdin talosta, tunsin epätoivon valtaavan minut,
sillä en löytänyt äitiäni.
En astunut ulos saadakseni toivoa tai elääkseni.
Halusin istua ulkona ja itkeä, kunnes kopteri tappaisi minut -
kuten se tappoi muutkin.
Menetin kaiken toivoni elämään.
Uskoin, että kuolisin sinä päivänä.
Koko yö oli ammuskeltu,
ja aurinko alkoi nousta, ja mietin:
"Voi helvetti, taas mennään."
"Nyt tästä tulee taas mielenkiintoista."
Olimme saaneet tiedon.
Panssariajoneuvot olivat täynnä.
Ja meidän suunnitelmamme oli -
‎kulkea ajoneuvojen rinnalla.
‎Vauhtia, vauhtia!
Tarkoitus oli tehdä niin,
että etenimme tietä pitkin -
samalla kun ajoneuvot -
ajavat vierellä.
Niitä käytettäisiin suojana vihollista vastaan.
‎Liikkeelle!
Ja heti kun pääsimme ensimmäiseen risteykseen,
autot eivät pysähtyneet suojaamaan. Ne jatkoivat matkaa.
Panssariajoneuvot lähtivät ajamaan.
Ei niiden pidä pelätä luoteja.
Vaan meidän. Mutta ne lähtivät.
Se oli sellainen hetki.
"Jaaha, tämä homma kusi heti."
Olimme taas samalla kadulla kuin eilen,
matkalla samaan suuntaan, mitä ei kuuluisi tehdä,
seuraten ajoneuvoja, jotka kertovat kaikille sijaintimme.
"Oho, kuulen auton äänen."
"Oho, jotkut kävelevät, ammutaan heitä."
Mietimme: "Luoja, eikä tämä koskaan lopu?"
Olin täysin taistelun pauloissa.
Aseeni ei levännyt hetkeäkään.
Joka kerta, kun ammuimme -
tai osuimme heidän sotilaisiinsa,
voitonriemumme yltyi.
Selvisimme risteyksestä.
Kun etenin muurin viertä pitkin,
tuntui kuin joku olisi lyönyt minua selkään -
‎pesäpallomailalla.
‎Kuulin: "Jumalauta!"
Katsoin, ja siellä oli Randy Ramaglia.
‎Liikkeelle!
‎Hän sanoi: "Minuun osui."
Tutkin liivini alta ja oletin löytäväni luodin ulostuloreiän.
Sitä ei ollut.
Oletin, että hetkenä minä hyvänsä hengittäessäni -
‎alan kuulla korinaa.
Lääkintämies huusi tien toiselta puolelta: "Hei, oletko kunnossa?"
Ja vastasin vain:
"Olen kunnossa", vaikka en tiennyt, olinko.
Mutta tiesin vain, että pystyin juoksemaan.
Haavoittunut tai ei, taistelua oli jatkettava.
Kuolleista ei voi palata.
Haavoittuneenakin on yhä toivoa.
Olet sentään elossa!
Sain osuman tähän.
Näytän teille.
‎Täällä on nyt reikä.
Ammutuksi tuleminen ja kipu eivät haittaa.
Meidän oli määrä joko ampua tai tulla ammutuiksi.
Ja me jatkoimme juoksua.
Vihdoinkin -
‎saimme kiinni ajoneuvot, ‎jotka oli lähetetty meitä hakemaan.
Yksi mies vain hyppäsi alas, tarttui kiinni ja heitti kuorma-autoon.
Ja he kaasuttivat pois.
Olimme kirjaimellisesti olleet viimeisten joukossa siellä ulkona.
Yksi taistelun pelottavimmista hetkistä oli,
kun olimme sen auton kyydissä.
Olin perällä ja ammuin kaikkea, mikä ampui meitä.
Olimme matkalla tukikohtaan.
Kaupungista pois ajaminen näytti niin erilaiselta -
kuin edellisenä päivänä.
Ainoa asia, mikä oli muuttunut -
päivän kuluessa oli näkökulmani.
Ja nyt kaikki näytti rumalta.
Hajonneen talon paloja oli pudonnut päälleni.
Olin raunioiden alla.
Syljin verta suustani.
Tyttäreni Ifrah sanoi:
"Äiti, en näe mitään, silmäni vuotavat verta.
Eikä veljeni enää vastaa."
Hänen silmänsä vuosivat verta.
Kysyin: "Eikö sinulla ole enää silmiä?"
"Ei", hän vastasi, ja itkin.
Kysyin, missä pojat ovat. Kuulin, että he olivat kuolleet.
Vanhin lapseni, häntä seuraava sekä mieheni olivat kaikki kuolleet.
Loput neljä olivat haavoittuneet.
Ifrah kysyi: "Missä isä on?"
Hänelle vastattiin, että kuollut.
Amerikkalaiset tappoivat hänet.
Hän sanoi: "Amerikkalaisetkin pitäisi tappaa ja silmät repiä irti."
Heräsin aamulla aikaisin.
Pelkäsin kuollakseni.
Mutta minun oli lähdettävä ulos.
Onko taistelu yhä käynnissä,
vai onko ulkona turvallista?
Minun oli mentävä katsomaan.
ENSIMMÄINEN PUTOAMISPAIKKA
Nousin pyöräni kyydistä.
Otin kamerani esiin -
ja aloin kuvata.
Allah on suuri!
Kaikki yrittivät tulla kameran eteen kertomaan,
mitä oli tapahtunut.
Ja he olivat iloisia!
Allah on suuri!
Ihmiset hyppivät ylös alas pudonneen kopterin päällä.
Kaikki ihmiset riemuitsivat ja sanoivat:
"Olemme voittaneet amerikkalaiset."
Amerikka, painukaa helvettiin!
Katsokaa tänne.
‎Siinä on kaksi miestä.
Näettekö? Näettekö luotini?
Kirottu olkoon Amerikka!
He sanoivat: "Me voitimme."
"Voitto on meidän."
Niin.
‎Jos olette Rangereita, tuhoamme teidät!
Jos olette Rangereita, tuhoamme teidät!
Amerikkalaiset, häipykää.
Kun kuvasin,
kuulin yhden naisen sanovan:
"Katsokaa!"
Ja kun näin sen, ymmärsin,
että se oli kuolleen amerikkalaisen ruumis.
Amerikkalaisen sotilaan.
Kun näin ruumiin, järkytyin.
Ihmiset olivat hyvin vihaisia.
He talloivat sen päälle.
Siitä ei voi puhua.
Halusin vain pois sieltä,
mutta minun piti tehdä työni.
Se ei ollut oikein.
Kuolleita tulee kunnioittaa, jopa vihollisia.
Tavoitteeni oli,
‎että koko maailma näkee, ‎mitä Somaliassa tapahtuu.
Aamulla menin lentokentälle.
Joka aamu lähtee lento Nairobiin.
Lähetin kolme nauhaa,
ja samana päivänä ne näytettiin televisiossa.
Tiesin, että kuvamateriaali muuttaisi kaiken!
RANGERIEN TUKIKOHTA
Palasimme viimein lentokonesuojaan.
Laskimme varusteet maahan ja juoksimme -
lentokonesuojan perälle, missä on televisio.
Hyvää iltaa. Olen Angela Robinson.
Ja minä olen Morris Jones.
Yhdysvaltain osallistuminen -
Somalien hätäapuun on eskaloitunut pahasti.
Siellä oli ehkä 50 - 75 ihmisen väkijoukko.
Menimme sekaan ja näimme, mitä tapahtuu.
Haluamme varoittaa,
että osa kuvamateriaalista on hyvin väkivaltaista.
Televisiossa näytettiin, miten sotilasta raahattiin katuja pitkin.
Häntä vedettiin köysistä ja päälle tallottiin.
Kaikki katsoivat järkyttyneinä,
ja osa huusi televisiolle.
"Mitä helvettiä?"
Se oli kuin sirkus.
En voinut lainkaan uskoa sitä.
Somalit hyppivät myös riemuissaan yhden pudonneen kopterin päällä.
Koko maailma näki tämän…
Nämä ihmiset juhlivat kuolleen ruumiin yllä.
Ja kaiken lisäksi se oli yksi meistä.
Meidän sotilaamme.
Se oli äärettömän kuvottavaa.
Ja silloin tajusin, että joidenkin omaiset näkisivät tämän.
Kun nain Garyn,
‎en tiennyt, mitä "Osasto" tarkoitti.
Tiesin vain, että se liittyi erikoisjoukkoihin.
Vaimoille ei kerrottu muuta.
Ennen kuin hän lähti Somaliaan,
‎en tiennyt hänen lähtevän mihinkään.
Hän ei kertonut, minne oli menossa, ja oliko kyse -
tehtävästä tai jostain.
"Minun pitää lähteä matkalle."
Kuukausia oli kulunut,
‎ja sain kuulla ‎hänen kadonneen taisteluissa Somaliassa.
Yritin kuvitella, miltä Somalia näytti.
Olin kuullut taisteluissa katoamisesta aiemmin Vietnamin sodan yhteydessä.
Pääni ei voinut käsittää sitä.
Se ei vain käynyt järkeen.
Avasin television ja sieltä tuli uutislähetys.
Näin, miten ruumiita raahattiin kaduilla.
En vain voinut mitenkään käsittää,
miten ihmiset voivat olla niin -
‎julmia.
Katsoin televisiota,
ja siitä tuli -
tehtäväni yrittää tunnistaa hänet.
En ymmärtänyt, miten ihmisiä oli kateissa.
Siinä vaiheessa.
Tiesin, ketkä minun autostani olivat paikalla.
Puuttuiko joku? Missä he ovat?
"Missä on se ja se tyyppi?"
"Missä on…"
"He menivät tänne."
"Kuulitko heistä?"
"Griz on kuollut."
"Ai."
"Earl haavoittui, entä hän?"
"Ei, Earl on kuollut."
"Hän kuoli heti."
"Häntä ammuttiin päähän ja hän kuoli heti." En tiennyt mitään.
Sairaalan puolella on monia muita, joita hoidettiin.
Loukkaantuneita oli lähes sata.
Oli järkyttävää tajuta,
että tilanne oli paljon luultua pahempi.
Ajoneuvot olivat verisiä ja hiekkaisia ja haisivat valkaisuaineelta.
Kaikkialla oli luodinreikiä.
Kuulin, että pian meille lähetettäisiin ruumiinosia roskapusseissa.
Tunsin vihaa.
Todella paljon vihaa, ja mietin, miten ihmiset voivat tehdä niin.
Olin raivoissani.
Olimme siinä pisteessä, että pian menettäisimme itsehillinnän.
Lentokonesuojassa -
alkuperäisen operaation yhteydessä vangitut koottiin kasaan.
Heidät koottiin kasaan, yksi laitettiin konttiin,
yksi arvokas vanki -
eristettiin muista ja minun käskettiin vartioida häntä.
Näen yhä mielessäni hänen kasvonsa, valkoisen parran ja hiukset.
Hän oli vanhempi.
Todella heiveröinen.
Minä vain tuijotin.
Se oli oudoin kohtaaminen ikinä.
Emme voineet sanoa toisillemme mitään.
Me vain tuijotimme.
Emme pitäneet toisistamme.
Hän miettii, tapanko hänet,
ja niin mietin minäkin.
Ensin mietin, että puukottaisin hänet.
Se nousi mieleeni yhä uudelleen. "Puukota hänet."
Käytännössä suunnittelin hänen murhaansa.
Halusin todella tehdä niin.
Se jätkä oli onnekas paskiainen,
koska minun olisi pitänyt tappaa hänet.
Käsittelimme kaikki juuri kuulemaamme uutista.
Kadonneita alettiin nimetä.
Gary, Randy, ja Durant puuttuivat.
Halusimme tietää,
olisiko kaupungissa vielä muita.
Olin toimistossani.
Editoin videomateriaalia.
Eräs tuntemani mies, joka tunsi Aididin, tuli ovelle.
Hän sanoi: "Ahmed, tuolla on yksi amerikkalainen sotilas.
Hän on elossa ja vankilassa.
Voitko tulla mukaani ja kuvata?"
Sanoin: "Kyllä!"
Kansainvälisillä toimittajilla ei ole sellaiseen mahdollisuutta.
Mutta minulla oli.
Tein sen.
Otin kamerani ja lähdin hänen mukaansa.
Pelkäsin henkeni puolesta.
Astuimme sisään taloon.
Näin yhden valkoisen miehen istumassa.
Hänen ilmeensä vaikutti siltä, että hän oli peloissaan.
Mikä armeija?
Yhdysvaltain armeija.
Oletko Ranger? -En.
En ole Ranger.
Hänellä oli vihertävä t-paita.
Silmät olivat suuret.
CW3, Mike Durant.
Minun piti istua pystyssä.
Yritin kannatella itseäni niin, ettei selkääni kohdistuisi painoa,
mutta minuun silti sattui paljon.
Mukanani ollut mies esitti kysymyksiä.
Mistä olet kotoisin?
Yhdysvalloista.
Olin ansassa.
Mitä voisin sanoa?
Vastaisinko mitään?
Kannattiko kuolla vältellen sen sanomista,
että olin kopterilentäjä?
Olen kopterilentäjä.
"Mihin armeijaan kuulut, missä synnyit?"
Yhdysvalloissa.
Nämä ihmiset selvästi halusivat,
että sanon jotain, mistä on heille poliittista hyötyä.
He yrittivät manipuloida minua -
sanomaan jotain, mitä en halua sanoa.
Mitä mieltä olet, miten operaationne sujuu?
‎Tämä operaatio on…
Ja minä vastasin:
"Olen sotilas. Teen, mitä käsketään."
Sitten he kysyivät jotain muuta,
ja vain jatkoivat kaivelua.
Ja he kysyivät:
"Tapatko viattomia ihmisiä?"
Oli selvää, mitä minun haluttiin sanovan.
Minun haluttiin sanovan:
"Amerikkalaiset ovat täällä.
Tapamme viattomia somaleja,
ja aiomme vallata maan."
Se ei ollut totta.
En suostuisi sanomaan niin.
Mutta miten voisin sanoa jotain, mikä auttaa?
Viattomien tappaminen ei ole oikein.
Kun olin sanonut viimeiset sanat,
kamera sammutettiin ja he lähtivät.
Yritin vain tehdä työni.
Jakaa uutiskuvaa.
Mutta videonauhani muutti maailmaa.
Hyvää iltaa.
Jossain päin Somaliaa tänä iltana Yhdysvaltain sotilas,
tai kenties useampi, on panttivankina.
Pelokkaan ja verisen vangin -
kuulustelu on taltioitu videolle.
Olen kopterilentäjä.
Olemme antaneet erittäin ankaran varoituksen,
että mikäli sotilaille tapahtuu mitään,
Yhdysvallat ottaa asian hyvin vakavasti -
ja ryhtyy jatkotoimenpiteisiin.
Muistan nähneeni Michaelin,
‎ja mietin heti hänen vaimoaan…
ja miltä hänestä luultavasti tuntuu.
Puhun nyt toivoen, että viesti tavoittaa mieheni.
Haluan hänen tietävän, että Joey ja minä voimme hyvin.
Joey odottaa sinun palaavan ennen kuin alkaa kävellä.
Hän tahtoo isänsä näkevän ensiaskeleensa.
Pidä huolta itsestäsi.
Älä murehdi meistä.
Me pärjäämme kyllä.
Hän oli varmasti niin huolissaan siitä,
mitä miehelle tapahtuisi, millainen trauma tämä olisi,
ja mitä hänelle tehtäisiin.
Ja sitten mietin, että…
Ehkä, kun hänkin on elossa, Garykin saattaa olla elossa.
10. LOKAKUUTA
Olin kotona, ja kuulimme auton saapuvan.
Muistan, että käännyin ympäri -
ja näin kaksi miestä univormuissa.
Tiesin sen tarkoittavan, että he kertoisivat uutiset.
Muistan, että käänsin katseeni pois.
En huomioinut heitä,
tämä ei voisi tapahtua, se ei olisi totta.
Tämä ei voi tapahtua.
Miehet istuivat alas ja kertoivat,
että Garyn ruumis oli löydetty.
Minä löin sitä miestä -
‎rintaan monta kertaa.
Rukoilin, ettei se olisi totta.
Katso äitiä, sano hei.
Ian, laitetaanko mato koukkuun?
Joo.
‎Sillä lailla.
‎Isä ja poika.
No niin.
Siellä sitä mennään.
Mitä voisin sanoa pojalle, joka on juuri täyttänyt kuusi?
Miten tällaisen asian voi selittää?
Kelaa, Ian!
Vauhtia, sait napattua kalan!
Vau, tulehan tänne ja näytä äidille.
‎Vau!
Äitinä ei ole mitään,
millä pojan tuskaa voisi helpottaa.
Kai minä saan vähän lohtua siitä,
että ehkä Garyn kuolema säästi Michael Durantin hengen.
Kun saimme kuulla, että Mike oli yhä elossa ja vangittuna,
mietin ainoastaan, että seuraavaksi -
nappaisimme Aididin ja pelastaisimme Mike Durantin -
keinolla millä hyvänsä.
Aloimme miettiä,
olisimmeko siihen valmiita.
Olisimmeko valmiita hyppäämään autoon -
ja ajamaan takaisin kaupunkiin etsimään häntä.
Meille sanottiin vain: "Pysykää aloillanne."
"Ette saa tehdä mitään."
Hyvää iltaa.
Somaliasta on kuulunut uutisia mahdollisesta tulitaukotarjouksesta.
Sotaherra Mohamed Farrah Aidid -
on sanonut aikovansa hyväksyä Yhdysvaltain rauhansuunnitelman.
Yhdysvaltain lähettiläs Robert Oakley on viettänyt päivänsä -
YK:n päämajassa Mogadishussa -
etsien poliittista ratkaisua Somalian kriisiin.
Lähteiden mukaan Oakley on tavannut Mohamed Farrah Aididin klaanin johtajia,
ja se saattaa johtaa sopimukseen,
jossa Yhdysvallat luopuu aikeistaan pidättää Aidid -
ja vastavuoroisesti kopterilentäjä Michael Durant vapautetaan.
14. LOKAKUUTA
Sinä päivänä heräsin -
ja aistin muutoksen ilmapiirissä.
Asiat olivat nyt toisin.
Kun Punaisen ristin lääkäri tuli -
ja antoi minulle morfiinia,
aloin antaa periksi ja käsittää,
että tämä todella tapahtui.
Ja minut nostettiin paareille,
astuimme ulos kadulle ja kaikkialla oli kameroita.
Minut lastattiin auton perälle.
Lähdimme liikkeelle ja melkein lensin ulos autosta,
sillä he kiihdyttivät niin nopeasti.
Armeijan toimiupseeri Michael Durant -
vapautettiin 11 päivän vankeuden jälkeen.
Lentäjällä on murtuneita luita,
mutta somaliroistot eivät lannistaneet häntä.
Pääsimme viimein YK:n päämajalle.
Vapaus ei ole koskaan tuntunut niin hyvältä.
Eläköön!
Ja kun olin päämajassa sisällä -
ja näin tuttuja kasvoja,
tajusin, ettei se ole illuusiota, vaan todella pääsisin pois.
Kopterilentäjä Mike Durant saa sankarin vastaanoton.
Tänään Michael Durant on matkalla kotiin.
Olemme äärettömän kiitollisia, että toimiupseeri Durant -
pääsee perheensä luo -
ja toipuu vammoistaan.
Pysähdyimme Washington D.C:ssä -
ja sain Purppurasydän-merkin takkiini.
Oli liikuttavaa nähdä,
miten moni oli tullut -
juhlimaan vapautumistani.
Oli äärettömän helpottavaa tajuta,
että tämä koitos minun ja perheeni osalta tulisi päätökseen.
Mietin enää ainoastaan, mitä operaatiolle tapahtuisi.
Istuimme ja mietimme,
mitä seuraavaksi tapahtuisi.
"Mitä me teemme?
Tuleeko uusia operaatioita?"
Silloin kuulimme, että presidentti Clinton -
oli käskenyt keskeyttää.
On tärkeää, että saatamme päätökseen operaatiomme Somaliassa,
mutta teemme niin tiukasti ja määrätietoisesti.
Bill Clinton päätti -
vetää joukot pois Somaliasta -
ja pyysi kenraali Aididilta tulitaukoa.
Yhdysvaltain joukot Somaliassa pakkaavat ja lähtevät kotiin.
Viimeisetkin sotilaat lähtivät maasta tänään.
Lähes 16 kuukautta saapumisensa jälkeen -
viimeinenkin lentokoneellinen lähti kohti Delawarea.
Me, jotka olimme kunnossa, emme olisi halunneet lähteä.
Halusimme jäädä.
Ystäväni kuolivat, ja nyt aiotte vetäytyä.
Mitä haaskausta.
Haaskasimme aikaamme ja ihmishenkiä.
Olin raivoissani.
Vihainen.
Vihainen, vihainen, vihainen.
Minua vaivaa se, mitä sotilaillemme kävi.
Taistelua olisi pitänyt jatkaa.
Mutta emme tehneet niin, vallanpitäjät päättivät toisin,
joten me tottelimme.
Niin.
Anteeksi.
Minua vaivaa se,
miten me vain lähdimme,
mutta elämän täytyy jatkua.
Täytyy vain jatkaa eteenpäin.
Jatkaa eteenpäin.
LOKAKUUN 3. PÄIVÄNÄ 1993 18 AMERIKKALAISTA SOTILASTA KUOLI -
JA 84 HAAVOITTUI.
SOMALIUHRIEN MÄÄRÄ ON KIISTANALAINEN.
ARVIO ON, ETTÄ 300 - 500 KUOLI -
JA 1 000 HAAVOITTUI.
Yhdysvaltojen, joka väittää olevansa suurvalta,
sietäisi hävetä,
miten he korostavat sitä, että 20 heidän sotilastaan kuoli,
vaikka 3. lokakuuta he tappoivat jokaisen somalin, joka eteen sattui.
Amerikkalaisille lokakuun 3. oli traaginen päivä,
mutta meille se oli synkkä hetki.
Kun mietin tapahtunutta, päätäni alkaa särkeä.
Jäin kantamaan kaunaa ja kivuliaita muistoja.
Vihaan nähdä amerikkalaisia.
Näkemäni oli sydäntäsärkevää.
Sillä oli minuun suuri vaikutus.
Kun näin kamaluudet, jotka tapahtuivat lokakuun 3. päivänä,
ja lokakuun 4. päivänä…
Se, mitä näin omin silmin ja kuvasin kamerallani…
Sen jälkeen lakkasin kuvaamasta.
Se oli liian kamalaa.
Kuolemat ovat oma lukunsa, mutta tyttäreni sokeutuminen sattuu.
Kuolleet ovat mennyttä, mutta silmien menettäminen on kamalinta.
Mutta kun näen Ifrahin, kyyneleet nousevat silmiini.
Hän kaatuili yhtenään.
Ylistys Allahille.
Hän oli vasta lapsi.
No niin, hei, pidä sitä suorassa!
Oho, mikä kala se on?
Poikani Ian näyttää niin paljon isältään Garyltä.
Hänen silmissään on lempeyttä.
Hän soitti minulle kerran ja sanoi: "Äiti.
Aion liittyä Rangers-joukkoihin."
Ajattelin: "Niin, tiesin, että näin kävisi."
Hän seurasi isänsä jalanjäljissä.
Se oli vaikeaa.
Kun hän ensi kerran lähti,
lohdutin itseäni ja sanoin:
"Se ei voi tapahtua kahdesti.
Ei voi."
Hänellä on…
Ja pari kertaa on käynyt täpärällä,
ja minun täytyy uskoa,
että hänen isänsä suojelee häntä.
Hän oli kaunis tyttövauva.
Hän hengitti tomua ja savua, jota helikopterin putoamisesta seurasi.
Vastasyntynyt vauva ei kestäisi sitä.
Hän sairastui niin, että uskoin hänen kuolevan.
Mutta Allahille ylistys, lapsi selvisi ja hän on kaunis.
Amina oli hänen isoäitinsä nimi.
Hän syntyi sinä päivänä, kun sodimme Rangereita vastaan.
Hänen nimensä on Amina Rangers.
Kun tajusin kotini olevan tyhjä, olin kauhuissani.
Luulin olevani ainut, joka oli selviytynyt.
Kun näin äitini, en voinut uskoa silmiäni.
Tunnistin hänet ja halasimme toisiamme.
Sydämeni rauhoittui,
ja riemuitsin, kun äitini tuli luokseni -
ja sanoi, että kaikki olivat elossa.
Minulle oli niin tärkeää saada äitini takaisin.
Sinut halutaan sotaan, joten siihen sinut koulutetaan.
Mutta asian käsittelyä ei opeteta.
Minua ei opetettu käsittelemään sitä.
Se ei ole normaalia eikä tervettä, ja se kulkee mukana ikuisesti.
"Älä tapa."
Minä olen tappanut.
Heitä ei pysähdy miettimään kuin vasta myöhemmin,
ja silloin se sattuu.
Lähdin komennukselle vielä monesti,
enkä koskaan enää nähnyt -
armeijaurani aikana -
mitään, mikä olisi ollut lähellekään - kuin Mogadishu vuonna 1993.
‎Olen tavannut miehiä, ‎jotka ovat väittäneet olleensa Somaliassa,
ja tajuan hetken keskusteltuamme,
etteivät he todellakaan olleet siellä.
‎Ainakaan meidän kanssamme.
Se on vain pieni joukko.
Pieni joukko, ja…
Heitä on vähän, jotka voivat puhua siitä, mitä sinä päivänä tapahtui.
Heille se oli taistelutanner, minulle koti.
Tavoitteeni -
on taltioida historiaa.
Meidän on näytettävä lapsille, mitä tapahtui.
Amerikkalaiset itse tulivat tänne sotimaan,
ja heistä tuli sodan uhreja.
Hekin voivat nähdä sen.
Se täytyy pystyä erottamaan mielessä.
En tiedä, ehkä vielä jonain päivänä sekoan.
En tiedä, mutta se oli työtäni.
Muistelen sitä päivää usein.
Minä suojasin ystäviäni.
Se on katkeransuloinen tapaus.
On asioita, joista olen todella ylpeä,
ja lisäksi olen surullinen.
Olen ymmärtänyt, ettei joidenkin asioiden kanssa koskaan saa rauhaa.
Sen kanssa vain oppii elämään.
VUONNA 1995 MOHAMED FARRAH AIDID JULISTI ITSENSÄ SOMALIAN PRESIDENTIKSI.
VASTUSTAVAT KLAANIT EIVÄT HYVÄKSYNEET PRESIDENTTIYTTÄ.
SEURAAVANA VUONNA HÄN KUOLI AMMUSKELUSSA POLIITTISIA VIHOLLISIAAN VASTAAN.
SISÄLLISSOTA SOMALIASSA JATKUU YHÄ.
‎SARJA ON KUVATTU AMERIKKALAISTEN ‎JA SOMALIEN -
‎MUISTOJEN POHJALTA.
‎MYÖS YK:N ALAISUUDESSA TYÖSKENNELLEIDEN -
‎TARINOITA ON YHÄ KERTOMATTA.
‎Tekstitys: Sanni Heininen