DEN 3. OKTOBER 1993
‎KLOKKEN 16.50
Der er styrker på jorden.
Jeg kunne ikke se dem nogen steder.
NEDSTYRTNINGSSTED TO
Enhver, der har været slået bevidstløs,
føler nok det samme, når de kommer til sig selv.
Det føles, som om man vågner af en dyb søvn.
Normalt er man lidt forvirret,
og gradvist bliver tingene klarere,
indtil man indser, at det her er virkeligheden.
‎AMERIKANSK PILOT
Uheldigvis var virkeligheden ikke så god.
Jeg var alvorligt såret.
Min ryg gjorde så ondt, smerten var ulidelig.
Jeg kunne ikke mærke mit ben.
Det næste, der sker, er,
at Randy Sugar og Gary Gordon står ved siden af cockpitdøren.
‎Randy, hold dem tilbage.
Jeg følte mig så enormt lettet.
‎Hold ud.
Det er Delta-styrkens drenge.
Skal man i ildkamp, vil man være med dem.
De lagde mig på jorden og gik rundt om luftfartøjets næse.
Og jeg hørte Gary sige: "Fandens, jeg er ramt."
‎Ramt.
Så indså jeg, at det ikke var en redningsstyrke,
men bare to personer.
Vi var i undertal,
og jeg vidste ikke, hvor længe vi kunne holde ud.
Og så hørte jeg stemmer.
Det lød ikke som venner.
Og jeg ved bare, at døden er på vej.
Vi løb hen til nedstyrtningsstedet.
Og vi bad om at møde amerikanerne.
Vi var meget vrede.
Vi ville bare få ram på dem.
Jeg var blandt de første, der nåede frem.
Vi troede, de alle var døde.
Så så vi en såret mand.
Han var iført en amerikansk marineuniform.
De rev alt mit udstyr af,
de brækkede min næse, mit kindben, min øjenhule.
Han ved, hvad han gjorde, han bombede os og dræbte min slægtninge.
Manden rev hundetegnet af min hals.
Han sagde: "Jægersoldat, du dør Somalia."
Han slog mig med noget blødt.
Det var en arm fra en af holdet.
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg tænkte, der er ingen udvej her.
Man ved, man skal dø.
Han skreg: "Hjælp mig!"
En ung somalier gik hen for at skyde ham.
Jeg greb fat i ham og rev geværet fra ham.
Jeg reddede ham!
De løftede mig op og smed mig om bag i en lastbil,
‎men jeg var i live.
At skåne hans liv viser, at vi er bedre end amerikanerne.
BLACK HAWK DOWN: SLAGET I MOGADISHU
NEDSTYRTNINGSSTED ET
‎…det her vil gøre ondt, okay?
Vi holdt ud og ventede
på en redningsstyrke lige ved hjørnet, hvor den første black hawk styrtede ned.
Jeg har korporal Jamie Smith.
Han er såret og behøver hjælp.
‎Jamies tilstand er kritisk.
Vi venter kun på dem, der skal hente os.
Det er indforstået, at vi har brug for dem snarest muligt.
Vi vidste kun,
at de var ved at samle
‎et pansret køretøj, der skulle få os ud.
NEDSTYRTNINGSSTED ET
NEDSTYRTNINGSSTED TO
REDNINGSKONVOJ
REDNINGSKONVOJEN
Jeg har sårede ved det nordlige nedstyrtningssted.
Vi kørte ind i byen for at redde dem.
Vores folk skjulte sig omkring den første nedskudte black hawk.
‎Jeg vil ikke…
Vi kørte ind i byen
og blev straks skudt på.
Og nu er det i gang, det er kaotisk.
Den enhed, jeg var i, stødte på en konvoj, der kørte forbi.
Vi skød på hinanden.
Vi ramte dem og skadede konvojen.
Nu har jeg en vest på.
Bliver jeg skudt her, overlever jeg.
Pladen stopper kuglen.
Bliver jeg skudt i arm eller ben, så overlever jeg sikkert.
Jeg mister måske et lem, men det er okay.
Jeg var bange for at blive skudt i halsen eller skridtet.
Og i det fjerne på venstre side
kunne man se skæret fra ildkampen.
Jeg tænkte: "Gudskelov, vi ikke skal derover."
Så drejede vi og kørte lige i den retning.
Så tænkte jeg: "For pokker, hvad kører vi ind i nu?"
REDNINGSKONVOJ
NEDSTYRTNINGSSTED ET
NEDSTYRTNINGSSTED TO
SAIDOS HUS
Vi kunne høre køretøjer.
Jeg forsøgte at amme barnet…
…men hun ville ikke.
Vi var fanget i en frygtelig situation.
Somali-krigere angreb vores hus.
Deres mål var amerikanerne herinde.
Somalierne skød på os fra alle sider.
Jeg skød gennem skodderne.
Spørgsmålet var: "Hvem nåede frem først?
Når konvojen frem først?
Eller når somalierne frem først?"
Vi var ved at løbe tør for ammunition.
Vi havde ikke vand eller medicinske forsyninger.
Jeg tænker: "Nu er det nu."
Jeg troede, det var afslutningen og var bange.
Sendte de nok militsfolk mod os,
så ville vi ikke kunne forsvare os mod dem.
Så hvornår beslutter de sig for at overmande os?
‎DE AMERIKANSKE JÆGERSOLDATER
Jeg var sikker på, jeg ikke kom ud i live.
Så hvorfor være nervøs?
Man kender slutningen nu.
Jeg havde forliget mig med tanken om at dø i nat.
‎Hvor er hjælpen…
Jeg har gjort alt for at få de køretøjer over til jer.
Vi laver radioopkald
for at høre, hvor redningsstyrken er, og hvad der sker.
Kan du give mig en status?
Vi løber tør for medicinske forsyninger.
"Sig ikke, at de er på vej.
Sig det ikke."
Og vi prøvede fortsat at hjælpe korporal Smith.
Man kunne se, at han var bange.
Han vidste, der var problemer.
Vi blev ved med at presse
på pulsåren på bedste vis.
Til sidst kaldte jeg op på radioen.
Og jeg sagde bare: "Det er for sent.
Han er ikke længere hos os."
Jeg har lige brug for et øjeblik.
Vi havde sårede ude på gaden.
Vi havde flere huse besat med tilskadekomne.
Folk døde.
Og da en holdleder kom ind,
sagde jeg: "Tror du, vi klarer den?"
Og han tav og tænkte over det.
Så så han på mig, det var en kort pause,
og sagde: "Det ved jeg ikke."
Og jeg indså, at kampen havde to mulige afslutninger.
Enten kæmpede vi os ud af byen,
eller vi blev overmandet.
Jeg kunne høre kampen rase.
‎I dræber børn, hvorfor?
Jeg var i et ret lille rum
og kunne ikke se, hvad der foregik udenfor.
Og så udspurgte en forhørsleder mig.
‎Hvorfor kom du?
De havde lænket mig fast og forlod mig så.
Og så begyndte jeg at vurdere min tilstand.
Jeg så på mit ben og indså, hvor slemt det stod til.
Det var så hævet,
‎at stoffet i mine bukser blev udvidet,
og de er ret store.
Jeg kunne høre landkonvojen.
Det lød, som om den kom lige mod mig.
Og jeg tænker:
"Okay, de har sporet mig.
Dette er en redning.
Der sker snart noget godt."
Den kommer nærmere og nærmere.
Den er her om et minut.
Jeg kunne ikke signalere.
Og pludselig
kører den forbi og kommer længere og længere væk.
‎"Nej. De ved ikke, hvor jeg er."
Vi kører stadig fra nedstyrtningsstedet på det tidspunkt.
Vi kører bare, jeg aner ikke, hvor vi skal hen,
hvorfor vi drejer til venstre eller højre.
Jeg ved ingenting.
‎KLOKKEN 01.55
Og så når vi endelig nedstyrtningsstedet.
NEDSTYRTNINGSSTED ET
Jeg så ud af døren og så,
‎at der var folk på begge sider af gaden.
‎Afsted!
"Okay, kavaleriet er her," ikke?
"Kavaleriet er her."
Det føltes godt.
Bare lettelsen ved at nogen
‎"større end vores organisation" er her.
Det var en lettelse.
Jeg følte, at redningsholdet kom efter mig.
Jeg var så glad for, at det hele var forbi.
Alle begyndte at føle, at det her nu kunne være slut.
Men så var der forsinkelse.
De er i gang med at hente de sidste
af de mænd, der havde været fanget og var blevet dræbt i helikopteren.
Man kunne se, at folk var begyndt at tænke frem til:
"Hvor meget længere skal vi være her?"
Og: "Hvordan ser her ud, når solen står op?"
Vi måtte videre.
Tiden havde betydning.
Vi fik korporal Smith op i panserkøretøjet
og derefter de sårede mænd.
‎Lad os komme væk.
Vitsen i militæret er:
"Hvor mange kan der være i det køretøj?"
"Åh, en til." Altid en til.
Vi lagde de døde øverst, de sårede bagerst,
og så skulle vi væk.
Jeg åbnede døren, og der var fyldt.
Så fyldt.
Der var ikke plads til os.
Der kunne ikke være flere.
De lukkede døren.
Den gik i, jeg tænkte: "Godt…"
Jeg fik at vide, at vi skulle løbe ud, otte kilometer.
I spøger vel?
Fedt! Så er vi i gang igen.
Vi blev røvrendt igen.
Virkelig?
Beskydningen blev kraftigere.
‎Helt ærligt!
Jeg tænkte bare: "Hold da kæft,
det skal jeg løbe igennem."
‎Shit!
Alle på de gader beder om at blive dræbt.
Jeg løb væk fra skolen på grund af kampen.
Da jeg forlod skolen, var jeg barfodet.
En helikopter fløj mod mig.
Helikopteren var aldrig længe væk,
den blev ved med at flyve over os, den ene vej og så den anden.
Den fløj meget lavt.
De skød bare uden at vide, hvad de skød på.
Når helikopteren fløj lavt, gemte jeg mig,
for jeg troede, den fulgte efter mig.
Så flyver den væk og kommer tilbage og skyder.
Jeg gik ind i huset og tjekkede alle rum.
Huset var tomt…
Jeg var sikker på, at min familie var død.
Jeg forlod fortvivlet huset,
for jeg kunne ikke finde min mor.
Jeg gik udenfor. Jeg ledte ikke efter håb eller liv.
Jeg ville sidde udenfor og græde, indtil helikopteren dræbte mig,
som den havde de andre.
Jeg mistede håbet.
Jeg sagde til mig selv, at jeg ville dø.
‎KLOKKEN 05.42
De havde skudt hele natten,
og solen var begyndt at stå op.
Jeg tænkte: "Så starter det igen.
Det bliver interessant igen."
Opkaldet var kommet ind,
at de pansrede køretøjer var fulde.
Og planen for os
‎var at følge med panserkøretøjerne.
‎Afsted!
Det, man skal gøre, er,
at løbe langs vejen
mens panserkøretøjerne
kører ved siden af.
Bruge dem som dækning mod fjenden.
‎Afsted!
Og da vi nåede det første kryds,
stoppede konvojen ikke for at blokere, den kørte bare.
De panserkøretøjer kørte,
som om kugler var ligegyldige.
Vi måtte tænke på dem. De kørte.
Så tænker man:
"Den plan gik hurtigt i vasken."
Tilbage i samme gade som dagen før,
på vej tilbage i samme retning, noget man aldrig gør,
at følge køretøjer, der lader alle vide, at vi kommer.
"Jeg hører et køretøj og ser ud af vinduet.
Folk til fods, lad os skyde dem."
Slutter det her aldrig nogensinde?
Jeg befandt mig i kampens midte.
Mit gevær hvilede ikke.
Hver gang vi affyrede et skud
eller ramte en af deres soldater,
så steg vores triumf.
Vi kom gennem det ene kryds.
Da jeg bevæger mig langs muren,
føles det, som om nogen slår mig i ryggen
‎med et baseballbat.
‎Jeg hører: "For fanden da!"
Jeg ser over gaden på Randy Ramaglia.
‎Afsted!
‎Han siger: "Jeg er ramt."
Jeg stikker hånden indenfor vesten for at finde udgangshullet.
Der er ikke et.
Og så forventer jeg at høre gurglen,
‎når jeg trækker vejret.
Enhedens læge råber over gaden: "Er du okay?"
Og jeg viser ham,
at jeg er okay, selvom jeg ikke er sikker.
Jeg vidste kun, at jeg kunne løbe.
Såret eller ej, man skal videre, kæmpe videre.
Man kan ikke komme tilbage fra de døde.
Bliver man såret, er der stadig håb.
Man lever stadig!
Jeg blev skudt her.
Jeg viser jer det.
‎Der er et hul nu.
Hverken det at blive skudt eller smerten betyder noget.
Vi er skabt til enten at skyde eller blive skudt.
Og vi løb videre.
Endelig
‎når vi hen til køretøjerne, ‎der blev sendt ud for at hente os.
Fyren hopper ud, griber fat i mig og skubber mig ind i en Humvee.
Og så kørte de.
Bogstavelig talt var vi de sidste mænd, der kom væk.
Et af de værste tidspunkter i kampen
var i det pansrede køretøj.
Jeg sad bagerst og skød på alt, der skød på os.
Og vi var på vej tilbage til basen.
At køre ud af byen så anderledes ud i dag
end i går.
Den eneste ting, der var forandret
fra den foregående dag, var mit perspektiv.
Og i dag så det grimt ud.
Murbrokker fra huset var faldet ned over mig.
Jeg lå under murbrokkerne.
Jeg spyttede blod.
Min datter, Ifrah, sagde:
"Mor, jeg kan ikke se noget, og mine øjne bløder.
Min bror reagerer ikke."
Hendes øjne blødte.
Jeg sagde: "Har du ingen øjne mere?"
"Nej," sagde hun, og jeg græd.
Jeg spurgte, hvor drengene var og fik at vide, at de var døde.
Mit ældste barn, den næstældste og min mand døde.
De sidste fire var sårede.
Ifrah spurgte efter sin far.
Hun fik at vide, at han var død.
"Amerikanerne dræbte ham."
Hun sagde: "Amerikanerne burde også dø og miste deres øjne."
‎KLOKKEN 06.20
Jeg vågner tidligt.
Jeg frygter for mit liv.
Jeg ved, jeg skal derud igen.
Raser kampen stadig,
eller er det et trygt område?
Jeg må se efter.
NEDSTYRTNINGSSTED ET
Jeg steg af min cykel.
Jeg tog mit kamera
og optog.
Allah er stor!
Alle ville sige noget til kameraet…
…om det, der var sket.
Og de er glade!
Allah er stor!
De hoppede op og ned på den ødelagte helikopter.
Folk jublede og sagde:
"Vi har besejret amerikanerne."
Amerika, fuck af!
Se på denne side.
‎Der er to andre mænd.
Ser du dem? Ser du mine kugler?
Forbandet være Amerika!
De sagde: "Vi vandt.
Vi vandt og fik sejren."
Ja.
‎Er du jægersoldat, så besejrer vi dig!
Er du jægersoldat, så besejrer vi dig!
Amerikanere, forsvind.
Mens jeg filmer,
hører jeg en kvinde sige:
"Se!"
Jeg kiggede og indså,
at det var en død amerikaner.
En amerikansk soldat.
Da jeg så hans lig, blev jeg chokeret.
De var meget vrede,
så de trådte på liget.
Man kan ikke tale om det.
Jeg ville væk derfra,
men måtte gøre mit arbejde.
Det er forkert.
Man skal respektere de døde, selv din fjendes.
Mit mål er,
‎at verden skal se, ‎hvad der sker i Somalia.
Om morgenen tog jeg i lufthavnen.
Hver morgen var der et fly til Nairobi.
Jeg sendte tre bånd,
og de udsendte det samme dag.
Jeg ved, at de billeder vil ændre alt!
TASKFORCE JÆGERSOLDATERLEJREN
Vi når endelig tilbage til hangaren.
Vi lægger udstyret, og pludselig løber alle
ind i hangarens bagerst hjørne, hvor der stod et tv.
Godaften. Jeg er Angela Robinson.
Og jeg er Morris Jones.
Prisen for amerikansk involvering
i det somaliske hjælpearbejde er eskaleret.
Der er en gruppe på 50-75 personer.
Så vi går derover for at se, hvad der sker.
Vi vil advare
mod billeder, der er ekstremt grafiske i denne rapport.
Og på tv slæbes en amerikansk soldat gennem gaderne.
De trak ham rundt i reb og stoppede for at trampe på ham.
Alle stod og så vantro på det,
og folk råbte af tv'et.
"Hvad fanden?"
Det var næsten som et cirkus.
Jeg kunne ikke tro det.
Somaliere jubler og hopper på en nedskudt, amerikansk helikopter.
Ikke bare ser verden det her…
…ser disse folk fejre et menneskelig.
Hvad mere er, så var det vores mænd.
Det var vores.
Det var så afskyeligt.
Og det går op for mig, at folks familier kan se det her.
Da jeg giftede mig med Gary,
‎vidste jeg ikke, hvad Enheden betød.
Jeg vidste, at det var specialstyrkerne.
Koner får ikke noget at vide.
Inden han tog til Somalia,
‎vidste jeg ikke, at han skulle afsted.
Han sagde ikke, hvor han skulle hen,
eller at det var en mission.
Det var kun: "Jeg skal afsted."
Der gik et par måneder,
‎så fik jeg at vide, ‎at han var savnet i Somalia.
Jeg forstillede mig, hvordan Somalia så ud.
"Savnet" er et begreb fra Vietnamkrigen.
Jeg forstod det ikke.
Det gav ingen mening.
Så tænder jeg for tv'et, og der er nyheder.
Jeg ser lig blive trukket gennem gaderne.
Jeg kunne ikke forstå,
hvordan menneskeheden kunne være så…
‎…grusom.
Og ved at se på tv'et
blev det en mission
for mig at se, om jeg kunne genkende ham.
Jeg forstår ikke, hvordan folk forsvinder
på det tidspunkt.
Jeg vidste, hvem fra mit køretøj var her.
Savner vi nogen? Hvor er de?
Spørgsmålene begynder: "Hvor er…
Hvor er den og den?
De gik efter et mål.
Har du hørt fra dem?
Griz er død.
Okay.
Earl blev såret, er han okay?
Nej, Earl er død
Han døde øjeblikkeligt.
Han blev skudt i hovedet og døde øjeblikkeligt." Det anede jeg ikke.
Der var så mange på hospitalet.
Op mod hundrede sårede.
Det er følelsen af:
"Det her er meget værre, end jeg troede."
Og alle køretøjerne fyldt med blod og sand og lugten af blegemiddel.
Skudhuller overalt.
Så hørte jeg, at legemsdele i skraldeposer blev sendt tilbage til os.
Det gør en vred.
Så vred, at man tænker, hvordan kan mennesker gøre det.
Jeg var rasende.
Vi var ved et punkt, hvor folk næsten mistede kontrollen.
I hangaren
samlede de de fanger, vi tog på den oprindelige mission.
De samlede dem, satte dem ind i en container,
tog et værdifuldt mål
og placerede ham i et separat rum og bad mig bevogte ham.
Jeg kan se mandens ansigt for mig, hvidt skæg, hvidt hår.
En ældre mand.
Enormt skrøbelig.
Jeg stirrer på ham.
Det er det særeste møde.
Han kan ikke tale med mig, jeg kan ikke tale med ham.
Vi ser på hinanden.
Vi kan ikke lide hinanden.
Han vil vide, om jeg dræber ham,
og det vil jeg også.
Først ville jeg stikke ham med en kniv.
Den tanke kom konstant: "Stik ham ned."
Jeg planlagde at myrde ham, basalt set.
Det ønskede jeg at gøre.
Manden i det rum er heldig den dag.
Jeg kunne have dræbt ham.
Alle er chokerede over nyhederne.
Og så begynder de at identificere de savnede.
Det var Gary, Randy og Durant.
Vi ville alle vide:
"Er de stadig derude?"
Jeg var på mit kontor.
Jeg redigerede film.
En, jeg kendte, der havde kontakt til Aidid, kom ind.
Han sagde: "Ahmed, der er en amerikansk soldat.
Han lever og er i fængsel.
Kan du gå med og filme det?"
Jeg sagde: "Ja!"
Internationale journalister kunne ikke tage med.
Men det kunne jeg.
Det gør jeg.
Jeg tog mit kamera og gik med ham.
‎KLOKKEN 17.30
Jeg frygtede for mit liv.
Vi går ind i huset.
Så så jeg en hvid mand… siddende.
Hans ansigt udstrålede frygt.
Hvilken hær?
Den amerikanske hær.
-Er du jægersoldat? -Nej.
Jeg er ikke jægersoldat.
Han var iført en grøn T-shirt.
Hans øjne var bange.
CW3, Mike Durant.
De har sat mig op,
så jeg holdt min vægt væk fra min rygrad,
men jeg kæmpede med smerterne.
Manden, der er med mig, stiller spørgsmål.
Hvor kommer du fra?
Amerika.
Jeg er fanget.
Hvad siger man?
Svarer man på alt?
Det er ikke værd at dø… for at undgå at sige:
"Jeg er piloten."
Jeg er piloten.
"Hvilken hær er du fra, hvor blev du født?"
Amerika.
Dette hold har tydeligvis et mål.
At få mig til at sige noget, der vil være politisk brugbart.
Og de prøver at manipulere med mig
og få mig til at sige ting, jeg ikke vil sige.
Hvordan går operationen, synes du?
‎Denne operation er…
Og jeg sagde:
"Jeg er soldat, jeg gør, som jeg får besked på."
Så videre til næste spørgsmål.
De blev ved og ved og ved.
De sagde:
"Dræber du uskyldige folk?"
Det var tydeligt, hvad jeg skulle svare.
Jeg skulle sige:
"Ja, amerikanerne er her.
Vi dræber uskyldige somaliere,
og vi vil overtage landet."
Intet af det er sandt.
Så det siger jeg ikke.
Men hvordan siger jeg noget, der får os forbi det punkt?
At uskyldige bliver dræbt er ikke godt.
Da det sidste ord forlader min mund,
slukker de for kameraet og går.
Jeg gjorde bare mit job.
At udsende det.
Men mit bånd ændrede hele verden.
Godaften.
Et sted i Somalia er en amerikansk soldat,
måske flere, taget som gidsler.
En skræmt og blodig fange,
hvis afhøring blev filmet af hans fangevogtere.
Jeg er pilot.
Dette er en kraftig advarsel.
Sker der noget med dem,
så tager USA det meget alvorligt
og vil handle derefter.
Jeg husker at se Michael
‎og tænkte straks på hans kone…
…og hvad hun måtte gå igennem.
Jeg kommer med denne erklæring i håbet om, at den når min mand.
Han skal vide, at Joey og jeg har det godt.
Joey venter med at gå, til du kommer hjem.
Han vil have, at hans far ser hans første skridt.
Pas godt på dig selv.
Bekymr dig ikke om os.
Vi klarer den.
Hun må have været så bekymret for,
hvad der ville ske med ham, traumet,
eller hvad de ville gøre ved ham.
Og så… tænkte jeg:
"Hvis han lever, så lever Gary måske også."
DEN 10. OKTOBER
Jeg var hjemme, og vi hørte en bil standse udenfor.
Jeg husker at dreje rundt,
og jeg så to mænd i uniform stige ud.
Jeg vidste, hvad det betød.
Og jeg husker at dreje hovedet hurtigt,
at hvis jeg ignorerede det,
kunne det ikke ske, så var det ikke virkeligt.
Det her sker ikke.
De satte sig sammen med mig og fortalte,
at Garys lig ikke var blevet fundet.
Jeg slog ham
‎i brystet flere gange.
Og tiggede om, at det ikke var sandt.
Her, se på mor, sig hej.
Ian, skal du sætte en orm på fiskestangen?
Ja.
‎Sådan.
‎Far og søn.
Okay.
Afsted med dem.
Hvad siger man til en lille dreng, der lige er fyldt seks?
Hvordan forklarer man sådan noget?
Hal den ind, Ian!
Skynd dig, du har fanget en fisk!
Wow, kom herop, og vis den til mor!
‎Wow!
Der er intet, en mor kan gøre,
for at fjerne den smerte.
Jeg kunne sige, at det trøster mig,
at Garys død måske reddede Michael Durants liv.
Da vi fandt ud af, at Mike var i live og i fangenskab,
var min eneste tanke: "Skal vi gøre noget,
så er det ikke at fange Aidid, men at hente Mike Durant
med alle tilgængelige midler."
Vi var begyndt at tænke:
"Okay, hvordan gør vi det?"
Og folk er parate
til at køre tilbage og lede efter ham.
Vi fik kun at vide: "Afvent.
I skal ikke gøre noget."
Godaften.
Der er forlydende om et muligt våbenhviletilbud i Somalia.
Krigsherre Mohamed Farrah Aidid
har sagt, at han vil acceptere USA's fredstilbud.
Amerikas udsending, Robert Oakley, tilbragte hele dagen
i FN's lejr i Mogadishu
i forsøget på at opnå en politisk løsning på krisen i Somalia.
Kilder siger, at Oakley mødtes med ledere fra krigsherren Aidids klan,
og at det kunne være optakt til en aftale,
hvor USA vil fravige kravet om at anholde Aidid
i bytte for helikopterpilot Michael Durants frigivelse.
DEN 14. OKTOBER
Jeg vågner den dag
og kan mærke, at der sker noget.
Tingene er anderledes.
Så kommer en Røde Kors-læge ind
og giver mig morfin,
og der giver jeg efter og begynder at tro på:
"At nu er det nok rigtigt."
Så lagde de mig på en båre…
Vi kom ud på gaden, der var kameraer overalt.
De lagde mig ind bag i et køretøj.
Vi kører, jeg er lige ved at glide ud af køretøjet,
fordi de accelererer for hurtigt.
Befalingsmand Michael Durant
blev frigivet efter at have været gidsel i 11 dage.
Den amerikanske pilot har brækket meget,
men de somaliske bøller kunne ikke knække ham.
Vi når endelig til FN-lejren.
Friheden har aldrig smagt så godt.
Hørt, hørt!
Og inden i lejren
ser man kendte ansigter
og ved nu, at det ikke er en illusion. Det er ægte, jeg er sluppet fri.
En heltemodtagelse for pilot Mike Durant.
I aften er Michael Durant på vej hjem.
Vi er taknemmelige for, at befalingsmand Durant
genforenes med sin familie,
og han vil komme sig af sine skader.
Vi stoppede i Washington DC,
hvor jeg fik tildelt Purple Heart-medaljen.
Det var bevægende at se,
at så mange kom ud
og fejrede, at jeg blev frigivet.
Det er en lettelse at vide,
at denne prøvelse er slut for mig og min familie.
Jeg havde kun et eneste spørgsmål: "Hvad skete der med missionen?"
Vi spekulerede alle sammen på,
hvad der nu skulle ske.
"Hvad skal vi lave?
Skal vi på missioner?"
Så fik vi at vide, at præsident Clinton
havde afblæst missionen.
Der er vigtigt at afslutte vores mission i Somalia,
men vi gør det med et fast formål.
Bill Clinton besluttede
at tilbagetrække tropper fra Somalia
og bad general Aidid om våbenhvile.
De amerikanske tropper i Somalia pakker sammen og tager hjem.
De sidste amerikanske soldater i Somalia forlod landet i dag.
Næsten 16 måneder efter de stormede strandene,
lettede det sidste fly med 120 tropper med kurs mod Delaware.
De af os, der stadig var mobile, ønskede ikke at rejse.
Vi ville blive der.
Mine venner døde, og nu trækkes vi tilbage.
Det var spild af liv.
Vi spildte tiden, og vi spildte de liv.
Jeg var rasende.
Så vred.
Vred, vred, vred.
Det er det, der skete for vores mænd, der generer mig.
Vi burde have kæmpet videre.
DAVE DIEMER DE AMERIKANSKE JÆGERSOLDATER
Men det gjorde vi ikke, stærkere kræfter besluttede noget andet,
så det var det, vi gik med.
Ja.
Undskyld.
Ja, den del generer mig lidt,
at vi bare tog afsted,
men vi skal videre.
Man må bare fortsætte.
Fortsætte.
DEN 3. OKTOBER 1993 BLEV 18 AMERIKANSKE SOLDATER DRÆBT
OG YDERLIGERE 84 SÅRET.
DER ER UENIGHED OM ANTALLET AF DRÆBTE SOMALIERE.
DET ESTIMERES, AT 300 TIL 500 DØDE,
MENS YDERLIGERE 1.000 BLEV SÅRET.
USA, der hævdede at være en supermagt,
burde skamme sig
over at fremhæve deres tab af 20 soldater,
når de dræbte enhver somalier, de så den 3. oktober.
For amerikanerne er den 3. oktober en tragisk dag,
for os var det et dystert øjeblik.
Når jeg tænker på det, der skete, får jeg hovedpine.
Det efterlod mig med nag og smertefulde minder.
Jeg hader at se amerikanere.
Det, jeg så, var hjerteskærende.
Det berørte mig dybt.
Da jeg så de rædselsvækkende ting ske den 3. oktober,
den 4. oktober…
…det jeg så med mine egne øjne og mit kamera…
Jeg stoppede med at filme efter det.
Det er for rædselsvækkende.
At dø er en ting, men at min datter er blind, gør ondt.
De døde er væk, men der er intet værre end at miste øjnene.
Når jeg ser Ifrah, græder jeg.
Hun faldt hele tiden.
Priset være Allah.
Hun var kun et barn.
Hej, hold den lige!
Hvilken slags fisk er det?
Min søn, Ian, ligner sin far, Gary.
Der er ømhed i hans blik.
Han ringede en dag og sagde: "Mor,
jeg tror, jeg melder mig til jægersoldaterne."
Jeg tænkte: "Det vidste jeg ville ske."
Han er fulgt i sin fars fodspor.
Det var hårdt.
I starten
trøstede jeg mig ved at sige:
"Det sker ikke for mig to gange.
Det kan det ikke."
Og han havde…
Det var tæt på et par gange,
så jeg må bare tro på,
at hans far våger over ham.
Hun var en smuk, lille pige.
Hun inhalerede støv og røg fra raketterne og helikopterstyrtet.
Det kan en nyfødt ikke tåle.
Hun blev så syg, jeg troede, hun ville dø.
Men Allah reddede hende, og nu er hun smuk.
Amina var hendes bedstemors navn.
Og hun blev født den dag, der var krig mod jægersoldaterne.
Så vi navngav hende Amina Rangers.
Da jeg fandt mit hus tomt, blev jeg bange.
Jeg troede, jeg var den eneste tilbage.
Da jeg så min mor, kunne jeg ikke tro, det var hende.
Men jeg genkendte hende, og vi krammede.
Mit hjerte slappede af,
jeg blev så glad, da min mor kom hen til mig
og sagde, at alt var okay.
At få min mor tilbage betød alt for mig.
De ønsker, at du går i krig og træner dig til det.
Men de træner dig ikke til at klare det bagefter.
Og de trænede mig ikke til at håndtere det nu.
Det er ikke normalt eller sundt, og det bliver hos en for altid.
"Du må ikke slå ihjel."
Det har jeg gjort.
Man tænker ikke over personerne før senere,
og så dræber det en.
Jeg blev udsendt flere gange,
og intet, jeg nogensinde så
i resten af min militærkarriere,
kan sammenlignes med de ting, jeg så i Mogadishu i 1993.
‎Jeg har mødt mænd hen ad vejen, ‎der hævdede at have været i Somalia,
men efter at have talt med dem i to sekunder,
ved jeg, at de ikke var med.
‎I hvert fald ikke med os.
Det er en lille gruppe mænd,
det er en lille gruppe,
og meget få folk kan fortælle om det, der skete den dag.
Det var bare en slagmark for dem, men det var mit hjem.
Mit formål og min prioritet
var at optage historien
og vise vores børn, hvad der skete.
Amerikanerne kom her for at kæmpe,
og de blev selv ofre for krigen.
Så det skete også for dem.
Man må adskille det i tankerne,
og måske bliver jeg vanvittig en dag.
Jeg ved det ikke, men det var mit job.
Jeg tænker over den dag,
jeg sørgede bare for at dække mine venner.
Det er en bittersød begivenhed i mit liv.
Der er ting, jeg er så stolt af,
og der er også en vis sorg.
Og jeg har indset, der er ting i livet, der ikke bliver opgjort.
Man lærer at leve med det.
I 1995 UDNÆVNTE MOHAMED FARRAH AIDID SIG SELV TIL SOMALIAS PRÆSIDENT
ANDRE KLANER AFVISTE DET
DET FØLGENDE ÅR DØDE HAN, DA POLITISKE RIVALER SKØD HAM
BORGERKRIGEN I SOMALIA PÅGÅR STADIG.
‎DENNE SERIE ER SAMMENSAT ‎AF MINDER FRA EN GRUPPE AMERIKANERE
‎OG SOMALIERE.
‎DER ER MANGE FLERE HISTORIER, ‎DER SKAL FORTÆLLES FRA BEGGE SIDER,
‎SÅ VEL SOM DEM FRA DE MULTINATIONALE ‎STYRKER UDSENDT AF FN I SOMALIA.
‎Tekster af: Toni Spring