3. ŘÍJNA 1993
Od země je velká reakční síla.
Nikde je na zemi nevidím.
DRUHÉ MÍSTO NEHODY
Každý, kdo byl někdy omráčen,
se pravděpodobně, když znovu nabude vědomí, cítí stejně.
Je to, jako byste se probouzeli z hlubokého spánku.
Zpočátku jste zmatení
a pak se vám mysl pomalu vyjasňuje
a vy si začínáte uvědomovat, že tohle je realita.
‎PILOT AMERICKÉ ARMÁDY
Realita bohužel nevypadala moc slibně.
Vážně jsem se zranil.
Záda mě strašně bolela a byla to nesnesitelná bolest.
Necítil jsem nohu.
Pak už si pamatuju jenom to,
jak Randy Sugar a Gary Gordon stojí před dveřmi mé pilotní kabiny.
‎Randy, podrž mi to.
Byla to obrovská úleva.
‎Počkej.
Jsou to přece jen chlapi z Delta Force.
V přestřelce chcete být právě s nimi.
Položili mě na zem a obešli příď letadla.
A slyšel jsem, jak Gary říká: „Sakra, dostal jsem to.“
‎Dostal jsem to.
Uvědomil jsem si, že tohle není záchranná jednotka,
ale jen asi dva lidé.
Měli obrovskou přesilu
a nebyl jsem si jistý, jestli bychom se udrželi o moc déle.
A pak jsem zaslechl nějaké hlasy.
Neznělo to jako naši.
A tak jsem věděl, že smrt se blíží.
Rozběhli jsme se k místu nehody.
A modlili jsme se, abychom se setkali tváří v tvář s Američany.
Měli jsme vztek.
Chtěli jsme jen šanci se k nim dostat.
Byl jsem jeden z prvních, co dorazili na místo havárie.
Čekali jsme, že budou mrtví.
Pak jsme uviděli zraněného muže.
Měl na sobě uniformu amerického námořnictva.
Strhali ze mě všechnu výstroj,
zlomili mi nos, lícní kost a oční důlek.
Ví, co udělal, bombardoval nás a zabil mi příbuzné.
Ten chlap mi strhl zelenou visačku z krku.
Říkal: „Rangere, rangere, zemřeš v Somálsku.“
Udeřil mě něčím měkkým.
Byla to ruka jednoho muže z posádky.
A já tomu nemohl uvěřit.
Říkal jsem si, že odtud není úniku.
Že tam umřu.
Křičel: „Pomozte mi! Pomozte mi!“
Somálský mladík ho přišel zastřelit.
Vykroutil jsem mu zbraň z rukou.
Zachránil jsem ho!
Zvedli mě a hodili na korbu náklaďáku,
‎ale byl jsem naživu.
Záchranou jeho života jsem ukázal, že jsme lepší než Američané.
ČERNÝ JESTŘÁB SESTŘELEN: BITVA V MOGADIŠU
PRVNÍ MÍSTO HAVÁRIE
‎…tohle bude bolet.
Vydrželi jsme a čekali
přímo na rohu, kde se zřítil první Černý jestřáb, na záchrannou jednotku.
Se mnou byl desátník Jamie Smith.
Byl zraněný, naléhavě potřeboval pomoc.
‎Jamie je v kritickém stavu.
Čekáme jen na pozemní zásahovou jednotku.
Je jasné, že je tu potřebujeme co nejdřív.
Věděli jsme jen to,
že dávají dohromady
‎obrněný konvoj, aby nás mohli dostat ven.
PRVNÍ MÍSTO HAVÁRIE
DRUHÉ MÍSTO HAVÁRIE
ZÁCHRANNÝ KONVOJ
Na severním místě havárie jsou naléhavé případy.
Vyrazili jsme zpátky do města na záchrannou akci.
Kolem prvního havarovaného Černého jestřába se skrývaly týmy našich.
‎To neudělám…
Při příjezdu do města
na nás v podstatě hned začali střílet.
Bitva byla v plném proudu a byl tam chaos.
Jednotka, ve které jsem byl, narazila na konvoj, který tam projížděl.
Stříleli jsme na sebe.
Zasáhli jsme je a poškodili konvoj.
Měl jsem na sobě vestu.
Když mě postřelí tady, tak to přežiju.
Plát tu kulku zastaví.
A když mě střelí do ruky nebo do nohy, s největší pravděpodobností taky přežiju.
Možná přijdu o končetinu, ale v pohodě.
Děsilo mě ale to, že mě střelí do krku nebo do nádobíčka.
A v dálce vlevo od nás
byla vidět ohnivá záře.
Tak jsem si říkal, že díkybohu nejedeme tam.
A tak jsme odbočili a zamířili doprava tím směrem.
A já si říkám: „Do háje, do čeho to zase lezeme?“
ZÁCHRANNÝ KONVOJ
PRVNÍ MÍSTO HAVÁRIE
DRUHÉ MÍSTO HAVÁRIE
SAIDIN DŮM
Slyšeli jsme auta.
Snažila jsem se nakojit miminko…
ale odmítalo pít.
Byli jsme v hrozné situaci.
Somálští ozbrojenci útočili na náš dům.
Cílili na Američany uvnitř.
Somálci na nás útočili odevšud.
Tak jsem střílel skrz dřevěné okenice.
Hlavní otázka zněla: „Kdo se tam dostane dřív?
Dostane se k nám dřív náš konvoj,
nebo zbytek Somálců?“
Docházela nám munice.
Bez vody a zdravotnického vybavení.
Myslel jsem, že je konec.
Myslela jsem, že je konec, a měla jsem strach.
Kdyby se na nás vrhlo dost milicionářů,
nedokázali bychom se tomu bránit.
Tak jsem si říkal, kdy se rozhodnou na nás rovnou vrhnout.
‎ARMÁDA USA, RANGERS
Vzdal jsem se toho, že se odtamtud dostanu.
Není důvod být nervózní, že?
Teď už jsem věděl, jak to dopadne.
Smířil jsem se s tím, že ten večer umřu.
‎Kde ta pomoc je…
Snažil jsem se ze všech sil za vámi ty vozy poslat.
Přes vysílačku jsme zjišťovali,
kde jsou záchranné jednotky a co se děje.
Jak to vypadá?
Dochází nám zdravotnické zásoby.
Říkal jsem jim, aby mi neříkali jenom,
že jsou na cestě.
Tak jsme se nadále snažili to desátníku Smithovi zpříjemnit.
Zjevně se dost bál.
Věděl, že to s ním není dobré.
Snažili jsme se tepnu co nejlépe přiškrtit,
abychom udrželi přímý tlak.
Nakonec jsem jim zavolal vysílačkou.
Řekl jsem jen: „Je příliš pozdě.
Už není mezi námi.“
Dejte mi prosím chviličku.
Na ulici jsme měli raněné.
Měli jsme řadu domů obsazených raněnými.
Lidé umírali.
A když přišel velitel týmu,
zeptal jsem se: „Myslíte, že to zvládneme?“
Na chvilku se zastavil, aby o tom popřemýšlel.
Podíval se na mě, nebyla to dlouhá pauza,
a řekl: „Nevím.“
A já si uvědomil, že tahle bitva skončí buď tak, nebo tak.
Buď se z města probojujeme,
nebo nás přemůžou.
Slyšel jsem, jak bitva vře.
‎Proč zabíjíte děti?
Byl jsem v docela malé místnosti
a neviděl jsem nic z toho, co se dělo venku.
A pak mi vyšetřovatel kladl otázky.
‎Proč jste sem přišli?
Spoutali mě a nechali mě tam.
A tehdy jsem začal vyhodnocovat svůj stav.
Znovu jsem se podíval na nohu a uvědomil jsem si, jak je to špatné.
Otekla mi tak,
‎že se mi na pouštních kalhotách, ‎které jsou většinou
dost volné, natáhla látka.
Slyšel jsem pozemní konvoj.
Vypadalo to, že se blíží přímo ke mně.
A v duchu jsem si říkal,
že mě vystopovali.
Že mě přijeli zachránit.
Že to dobře dopadne.
Pořád se přibližoval a přibližoval.
Za minutu tu budou.
Nemohl jsem jim dát signál.
A najednou
konvoj přejel a pak se začal pomalu vzdalovat.
‎Nevěděli, kde jsem.
Stále se přesouváme z místa havárie.
Jeli jsme dál. Vůbec jsem nevěděl, kam jedeme,
ani proč někam odbočujeme.
Neměl jsem ponětí.
A pak jsme konečně dorazili na místo havárie.
PRVNÍ MÍSTO HAVÁRIE
Podíval jsem se ven ze dveří
‎a viděl, že jsou každé straně ulice lidi.
‎Rychle!
Takže dorazila pomoc.
Pomoc je tady.
Měl jsem dobrý pocit.
Jen ta úleva,
‎že dorazil ještě někdo větší ‎než jsme byli my.
Ulevilo se mi.
Bylo to, jako kdyby přijeli zachránit mě.
Byla jsem hrozně ráda, že to utrpení skončilo.
Všichni začínali mít pocit, že by to celé mohlo skončit.
Ale pak došlo ke zpoždění.
Právě se pokoušeli vyprostit poslední z chlapů,
kteří byli uvězněni a zabiti uvnitř vrtulníku.
Bylo znát, že lidé začínají přemýšlet dopředu o tom,
jak dlouho tam ještě budeme
a jak to bude vypadat, až vyjde slunce.
Potřebovali jsme se přesunout.
Čas byl klíčový.
Naložili jsme desátníka Smithe a ostatní raněné
do obrněných vozů.
‎Musíme vypadnout.
V armádě se říká vtip:
„Kolik lidí se do toho vozu vejde?“
„Ještě jeden.“
Mrtvé jsme naložili nahoru, raněné dozadu
a bylo načase odjet.
Vytáhl jsem západku, otevřel dveře a zjistil, že je tam úplně narváno.
Strašně narváno.
Nezbylo na nás místo.
Nevešel se tam ani jeden.
Zavřeli dveře.
Zavřely se a já na to: „No…“
Řekli mi, že musíme běžet celou cestu zpátky, 8 kilometrů.
To si děláte srandu.
Fajn, do prdele! A jdeme znovu.
Zase se na nás vysrali.
To jako fakt?
Střelba se znovu začínala stupňovat.
‎Děláte si prdel?
Myslel jsem jen na to, že skrz to
budu muset proběhnout, ty vogo.
‎Do prdele!
Kdokoliv byl na ulici si koledoval o to, aby ho někdo zabil.
Utíkala jsem pryč od školy, protože se tam bojovalo.
Když jsem školu opouštěla, byla jsem bosá.
Letěla proti mně helikoptéra.
Ten vrtulník nikdy nebyl pryč dlouho,
pořád nad námi létal, jednou na jednu stranu a pak na druhou.
Letěl velmi nízko nad zemí.
Stříleli bez rozmyslu, aniž by věděli, na co vlastně míří.
Když se vrtulník přiblížil, skryla jsem se.
Myslela jsem si, že mě pronásleduje.
Pak na chvíli odletěl a pak zase přiletěl a začal střílet.
Vešla jsem do našeho domu a celý ho prohledala.
Byl úplně prázdný…
Byla jsem si jistá, že je moje rodina mrtvá.
Když jsem vyšla z domu, zmocnilo se mě zoufalství,
protože jsem nemohla najít matku.
Když jsem vyšla ven, nehledala jsem naději ani život.
Chtěla jsem jen sedět venku a plakat, dokud mě ten vrtulník nezabije
stejně jako ostatní lidi.
Ztratila jsem naději v život.
Chtěla jsem ten den zemřít.
Celou noc stříleli.
Při východu slunce jsem si při tom všem říkal:
„A sakra, už je to tu zase.
To bude zase zajímavé.“
Obrněné vozy byly plné
a tak učinili rozhodnutí.
Plán byl ten,
‎že jsme měli ta obrněná vozidla ‎po stranách doprovázet.
‎Rychle jedeme!
Uděláme to tak,
že půjdete podél silnice,
přičemž obrněné vozy
pojedou vedle vás.
Použijte je jako krytí proti nepříteli.
‎Pohyb!
A sotva jsme se dostali na první křižovatku,
konvoje nezastavily, aby blokovaly, ale jely dál.
Ta obrněná vozidla vyrazila,
jako kdybychom my se nemuseli
bát kulek, ale ona jo.
Byla to ta situace,
kdy se plán hodně rychle posral.
Takže jsem byl zase na stejné ulici jako včera
a šel jsem stejným směrem, což se nikdy nestává.
A šel jsem za vozy, které na nás upozorňovaly.
„Slyším auto, podívám se z okna.
Hele, tamhle jdou nějací pěšáci, tak budu střílet na ty.“
„Panebože, tohle snad nikdy neskončí.“
Celou dobu jsem byl v centru boje.
Moje zbraň si vůbec neodpočinula.
Pokaždé, když jsme vystřelili
nebo skolili některého z jejich vojáků,
náš pocit vítězství vzrostl.
Prošli jsme jedinou křižovatkou.
Když jsem se plížil podél zdi,
jakoby ke mně někdo přišel a praštil mě do zad
‎baseballovou pálkou.
‎Slyším: „Zatraceně!“
Podíval jsem se přes ulici.
‎Pohyb!
‎Randy Ramaglia řekl, že to dostal.
Sáhl jsem si do vesty a čekám, že najdu výstupní otvor.
Žádný jsem nenašel.
A jak jsem dýchal, čekal jsem, že co nevidět
‎uslyším bublání.
Zdravotník z Jednotky zakřičel přes ulici: „Hej, jsi v pořádku?“
Tak já na něj,
že jsem v pořádku, i když jsem nevěděl, jestli to je pravda.
Věděl jsem jedině to, že ještě můžu běžet.
Ať už zraněný, nebo ne, musel jsem jít dál a bojovat.
Člověk obživnout nemůže.
Ale když je zraněný, pořád má naději.
Pořád je naživu!
Postřelili mě sem.
Ukážu vám to.
‎Mám tam teď díru.
To, že je člověk postřelený a že to bolí, nevadí, to nic není.
Jsme stvořeni k tomu, abychom buď stříleli, nebo se nechali zastřelit.
Pokračovali jsme v běhu.
Konečně
‎jsme narazili na vozy, které jely pro nás.
Vyskočil nějaký chlap, popadl mě a strčil mě do Humvee.
A rychle vyrazili.
Takže jsme byli jedni z posledních, kteří se odtamtud dostali.
Jedním z nejděsivějších okamžiků bitvy bylo,
když jsme byli v tom obrněném voze.
Seděl jsem vzadu a střílel po všech, co na nás stříleli.
A jeli jsme zpátky na základnu.
Jízda z města mi ten den připadala úplně jiná
než den předtím.
Jediné, co se oproti
předchozímu dni změnilo, byla moje perspektiva.
Ten den byla fakt chmurná.
Sesypaly se na mě trosky z domu.
Byla jsem pod sutinami.
Z úst mi vytryskla krev.
Moje dcera Ifrah řekla:
„Mami, nic nevidím a krvácejí mi oči.
Bratr nereaguje.“
Oči jí krvácely.
„Ty už nemáš oči?“ zeptala jsem se.
Řekla, že ne, a já se rozplakala.
Zeptala jsem se, kde jsou chlapci. Byli mrtví.
Moje nejstarší dítě, dítě vedle něj a můj muž byli všichni mrtví.
Zbylí čtyři byli zranění.
Ifrah se ptala po otci.
Řekli jí, že je mrtvý.
Američané ho zabili.
Řekla: „Měli bychom zabít Američany a taky jim vydloubnout oči.“
To ráno jsem vstal brzo.
Bál jsem se o svůj život.
Ale věděl jsem, že se tam musím vrátit.
Pokračuje boj stále,
nebo je tam bezpečno?
Musel jsem se tam podívat.
PRVNÍ MÍSTO HAVÁRIE
Sesedl jsem z kola,
uchopil kameru
a začal natáčet.
Bůh je velký!
Všichni se snažili před kamerou říct…
co se stalo.
A byli šťastní!
Bůh je velký!
Skákali po havarovaném vrtulníku.
Všichni jásali:
„Porazili jsme Američany.“
Vypadni, Ameriko!
Podívejte se sem.
‎Jsou tu dva další muži.
Hele, podívejte se na moje kulky!
Proklínám Ameriku!
Říkali: „Vyhráli jsme.
Vyhráli jsme a vítězství je naše.“
Ano.
‎Jestli jste rangeři, porazíme vás.
Jestli jste rangeři, porazíme vás.
Američané, vypadněte!
Při filmování
jsem slyšel jednu ženu říct:
„Podívejte se!“
A když jsem to pak viděl, uvědomil jsem si,
že ukazuje na mrtvé tělo Američana.
Amerického vojáka.
Když jsem to tělo uviděl, byl jsem v šoku.
Byli rozčilení
a šlapali po něm.
Nemohl jsem proti tomu nic říct.
Tak jsem odsud chtěl odejít,
jenže jsem musel dělat svou práci.
Nebylo to správné.
Měli bychom mít úctu k mrtvým, dokonce i k nepřátelům.
Mým cílem bylo,
‎aby celý svět viděl, ‎co se děje v Somálsku.
‎PŘEHRÁT
Ráno jsem jel na letiště.
Každé ráno odlétá letadlo do Nairobi.
Poslal jsem tři kazety
a ještě ten samý den to odvysílali.
Věděl jsem, že tyhle záběry všechno změní!
ZÁKLADNA JEDNOTKY RANGER
Konečně jsme se vrátili do hangáru.
Odložili jsme vybavení a najednou všichni běžíme
do hangáru do rohu vzadu, kde byla televize.
Dobrý večer. Jsem Angela Robinson.
A já Morris Jones.
Cena zapojení USA
do humanitární pomoci v Somálsku rychle roste.
Byl tam dav tak 50 nebo 75 lidí.
A tak jsme se tam šli podívat, co se stalo.
Upozorňujeme,
že některé obrázky v této reportáži jsou velmi názorné.
V televizi byl americký voják vláčený ulicemi.
Táhli ho za provazy a zastavovali, aby po něm mohli dupat.
Nikdo nevěřil vlastním očím.
Někteří lidé křičeli na televizi:
„Co to kurva je?“
Bylo to skoro jako cirkus.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Somálci také radostně skákali po jednom ze sestřelených amerických vrtulníků.
Nejen že to vidí celý svět…
ale i to, že ti lidé oslavují nad mrtvým člověkem.
A navíc to byli naši.
Byli to naši.
Bylo to naprosto nechutné.
Napadlo mě, že to uvidí rodiny těch vojáků.
Když jsem si brala Garyho,
‎neměla jsem ani ponětí, ‎co Jednotka znamená.
Věděla jsem jen, že jde o speciálních jednotky.
Manželky do těchto informací zasvěceny nebyly.
Než odjel do Somálska,
‎neměla jsem tušení, že někam odjíždí.
Neřekl, kam jede, ani jestli je to
nějaká mise nebo něco takového.
Řekl mi pouze, že jede na výlet.
Uplynulo několik měsíců
‎a bylo mi řečeno, ‎že je nezvěstný při akci v Somálsku.
Snažila jsem se představit si, jak vypadá Somálsko.
Ten termín „nezvěstný v boji“ byl často slyšet v době války ve Vietnamu.
Nešlo mi to dohromady.
Prostě mi to nedávalo smysl.
A pak jsem zapnula televizi a tam byla reportáž.
Viděla jsem těla, jak jsou vláčena ulicemi.
Nemohla jsem pochopit,
jak může být lidstvo
‎tak kruté.
V ten moment, když jsem se podívala na televizi,
se pro mě stalo hlavním cílem zjistit,
jestli ho někde poznám.
Nešlo mi do hlavy, jak je možné,
že byli lidé nezvěstní.
Já jsem věděl, kdo je z mého auta přítomný.
Chybí nám lidé? Kde jsou?
Začali jsme se ptát, kde kdo je.
„Kde je tenhle? Kde je tamten?“
„Jeli do určitého místa.
Víte o nich něco?“
„Griz je mrtvý.“
„Aha.“
„Earl byl zraněný, jak je na tom?“
„Earl je mrtvý.
Umřel hned.
Zasáhli ho do hlavy a na místě zemřel.“ Já to vůbec netušil.
V nemocnici bylo tolik dalších, o které se starali.
Až sto zraněných.
Přepadl mě skličující pocit,
že je to mnohem horší, než jsem si myslel.
A pak všechna ta vozidla plná krve a písku a zápach bělidla.
Všude samé díry po kulkách.
Pak jsem slyšel, že k nám posílají části těl v pytlích na odpadky.
To člověka rozzlobí.
Rozzlobí ho to a nutí ho to přemýšlet, jak toho může být někdo schopen.
Byl jsem rozzuřený.
Myslím, že jsme se dostali do bodu, kdy se lidé téměř přestávali ovládat.
Zpátky v hangáru
shromáždili vězně, které jsme zajali na původní misi.
A shromáždili je, zavřeli do kontejneru,
vzali jeden vysoce ceněný cíl,
zavřeli ho do oddělené místnosti a pak mi řekli, ať toho chlapa jdu hlídat.
Pořád vidím obličej toho chlapa, bílé vousy, bílé vlasy.
Byl starší.
Totální věchýtek.
Zíral jsem na něj.
Fakt to nejpodivnější setkání.
On mi nemohl říct ani hovno a ani já jemu.
Zírali jsme na sebe.
Věděli jsme, že se nesnášíme.
Byl zvědavý, jestli ho zabiju,
a já na to byl taky zvědavý.
Nejdřív jsem ho chtěl bodnout.
Pořád mě napadalo, že bych ho měl bodnout.
V podstatě jsem plánoval jeho vraždu.
Opravdu jsem to chtěl udělat.
Ten chlap v té místnosti měl ten den štěstí,
protože jsem ho měl zabít.
Všichni jsme se vzpamatovávali z těch zpráv.
A pak začali zjišťovat, kdo se pohřešuje,
a byli to Gary, Randy a Durant.
Všichni jsme chtěli vědět,
jestli je ještě někdo z nich naživu.
Byl jsem v kanceláři.
Zrovna jsem editoval.
Ve dveřích se objevil můj známý, který byl v kontaktu s Aididem.
Řekl mi: „Ahmede, je tam jeden americký voják.
Je naživu a ve vězení.
Můžeš tam jít se mnou a natáčet to?“
Souhlasil jsem.
Mezinárodní novináři by se tam nedostali.
Ale já ano.
Tak jsem tam šel.
Vzal jsem si kameru a šel jsem s ním.
Bál jsem se o vlastní život.
Vešli jsme dovnitř
a já uviděl, jak tam sedí nějaký běloch.
Na tváři mu bylo vidět, že má strach.
Ve které armádě?
V americké armádě.
- Jste ranger? - Ne.
Nejsem ranger.
Měl zelené tričko.
Oči měl plné emocí.
Nadpraporčík 3. třídy Mike Durant.
Podepřeli mě tam,
aby se mi nezatěžovala páteř,
ale pořád jsem se potýkal s obrovskými bolestmi.
Ten chlap, co byl se mnou, se ho vyptával.
Odkud jste?
Ze Spojených států.
Dostal jsem se do pasti.
Co mám říct?
Mám odpovědět na všechno?
Nestojí za to umřít, jen abych neřekl:
„Jsem pilot Černého jestřába.“
Jsem pilot Černého jestřába.
„Ze které armády jste? Kde jste se narodil?“
V USA.
Byl to tým lidí, který měl zjevně za cíl přimět mě,
abych řekl něco, co pro ně bude politicky užitečné.
A snažili se mnou manipulovat
a přimět mě, abych řekl něco, co říct nechci.
Jak podle vás tato operace probíhá?
‎Tahle operace je…
Řekl jsem:
„Jsem voják, dělám, co se mi řekne.“
Pak přešli k další otázce
a dál ji zpracovávali,
a pak se zeptali…
Zabíjíte nevinné lidi?
Bylo mi jasné, co chtějí, abych řekl.
Chtěli, abych řekl,
že my Američané jsme tady proto,
abychom zabíjeli nevinné Somálce
a převzali vládu nad touto zemí.
Nic z toho nebyla pravda.
Takže jsem to neřekl.
Ale co mám tedy říct, co nás dostane za tento bod?
Zabíjení nevinných lidí není dobré.
Když z mých úst zaznělo to poslední slovo,
vypli kameru a odešli.
Jen jsem se snažil dělat svou práci.
Vysílat, víte?
Ale moje nahrávka změnila celý svět.
Dobrý večer.
Někde v Somálsku je dnes v noci držen jako rukojmí
americký voják, možná několik.
Vyděšený a zakrvácený zajatec,
jehož výslech si jeho věznitelé natočili na video.
Jsem pilot Černého jestřába.
Vydali jsme co nejpřísnější varování,
že pokud se jim něco stane,
budou Spojené státy tuto záležitost vnímat velmi vážně
a podniknou příslušné kroky.
Vzpomínám si, jak jsem Michaela viděla,
‎a jako první mě napadla jeho žena…
a čím si musela projít.
Toto prohlášení činím v naději, že se k manželovi dostane.
Chci, aby věděl, že se nám s Joeym daří dobře.
Joey čeká, až se vrátíš, než začne chodit.
Chce, aby jeho otec viděl jeho první krůčky.
Dávej na sebe pozor.
Nedělej si o nás starosti.
Budeme v pořádku.
Jak se musela bát,
co s ním bude, to trauma
nebo co s ním budou dělat.
A pak mě napadlo,
že když je naživu on, možná bude naživu i Gary.
10. ŘÍJNA
Byla jsem doma a slyšeli jsme přijíždět auto,
vzpomínám si, že jsem se otočila
a viděla jsem vystupovat dva chlapy v uniformách.
A věděla jsem, že to znamená, že přináší zprávy.
Tak jsem rychle odvrátila hlavu,
jako že když to budu ignorovat,
tak se to nestane, nebude to skutečné.
Nestane se to.
Ti chlapi si ke mně sedli a řekli mi…
že bylo nalezeno Garyho tělo.
Že ho několikrát
‎udeřili do hrudi.
Prosila jsem, aby to nebyla pravda.
Podívej se na mámu, pozdrav mě.
Iane, dáš na prut červa?
Jo.
‎Jde se na to.
‎Otec a syn.
No jo.
Jdou na to.
Co máte říct malému chlapci, kterému zrovna bylo šest?
Jak můžete něco takového vysvětlit?
Přitáhni ji, Iane!
Rychle, chytil jsi rybu!
No teda, pojď mi ji ukázat!
‎Panečku!
Jako matka nemůžete dělat nic,
co by vás té bolesti zbavilo.
Myslím, že bych mohla říct,
že mě utěšuje, že možná Garyho odchod zachránil život Michaela Duranta.
Když jsme se dozvěděli, že Mike je stále naživu a v zajetí,
myslel jsem jedině na to, že pokud něco podnikneme,
nebude to, abychom získali Aidida, ale abychom získali Mika Duranta,
a to jakýmikoli prostředky.
Začínali jsme řešit,
jak to provést.
Lidé byli připraveni naskočit do auta
a jet ho zpátky hledat.
Řekli nám, abychom zůstali na místě.
Že nic nemáme dělat.
Dobrý večer.
V Somálsku se objevily zprávy o možné nabídce příměří.
Vůdce Mohamed Farrah Aidid prohlásil,
že přijme americký návrh míru.
Zvláštní vyslanec USA Robert Oakley strávil většinu dne
v sídle OSN v Mogadišu,
kde hledal politické řešení krize v Somálsku.
Podle zdrojů se Oakley setkal s vůdci klanu vůdce Mohameda Farraha Aidida,
což by mohlo být předehrou k dohodě,
v níž by USA upustily od snahy Aidida zatknout
výměnou za svobodu zajatého pilota vrtulníku Michaela Duranta.
14. ŘÍJNA
Ten den jsem se probudil
a uslyšel jsem, že je okolo docela rušno.
Že se něco změnilo.
Pak přišel doktor z červeného kříže
a dal mi morfium.
Právě tehdy jsem se tomu poddal a začal věřit,
že se to opravdu děje.
A pak mě naložili na nosítka…
Vyšli se mnou na ulici, všude byly kamery.
Strčili mě dozadu do auta.
Rozjeli jsme se a já málem vyklouzl z auta,
protože zrychlili moc najednou.
Nadpraporčík armády Michael Durant
byl propuštěn poté, co byl 11 dní držen jako rukojmí.
Pilot má spoustu zlomených kostí,
ale somálští zločinci nedokázali zlomit jeho ducha.
Konečně jsme se dostali do areálu OSN.
Svoboda ještě nikdy nechutnala tak dobře.
Slyšte, slyšte!
A jakmile se ocitnete uvnitř komplexu
a uvidíte tváře lidí, které znáte, víte,
že to není iluze. Že to je skutečnost a já se odtamtud dostal.
Pilot vrtulníku Mike Durant zažil přivítání jakožto hrdina.
Dnes večer je Michael Durant na cestě domů.
Jsme nadmíru vděční, že se nadpraporčík Durant
setká se svou rodinou
a že se ze svých zranění zotaví.
Zastavili jsme se ve Washingtonu DC,
kde mi připnuli Purpurové srdce.
Bylo docela dojemné vidět,
že tolik lidí
přišlo oslavit, že jsem byl propuštěný.
Byla obrovská úleva vědět,
že tohle utrpení mě a mé rodiny je u konce.
Zajímalo mě jenom to, co se děje s misí.
Všichni jsme seděli a tak trochu spekulovali,
co bude dál.
„Co budeme dělat?
Půjdeme na další mise?“
Tehdy nám řekli, že prezident Clinton
misi odvolal.
Je nezbytné, abychom naši misi v Somálsku ukončili,
ale abychom to udělali s pevností a stálostí záměru.
Bill Clinton se rozhodl
stáhnout své jednotky ze Somálska
a požádal generála Aidida o příměří.
Americké jednotky v Somálsku se balí a míří domů.
Poslední američtí vojáci v Somálsku ho dnes opustili.
Téměř 16 měsíců poté, co vtrhli na pláže,
odletělo poslední letadlo se 120 vojáky do Delawaru.
Těm z nás, kteří byli ještě mobilní, se nechtělo odejít.
Chtěli jsme tam zůstat.
Moji přátelé zemřeli a vy se teď chcete stáhnout.
To je plýtvání životy.
Promarnili jsme čas a promarnili jsme tyto životy.
Byl jsem rozzuřený.
Nasraný.
Fakt hodně nasraný.
Vadí mi, co se stalo našim lidem.
Měli jsme pokračovat v boji.
AMERICKÁ ARMÁDA, RANGERS
Ale to se nestalo, mocnosti se rozhodli jinak,
takže jsme je poslechli.
Jo.
Omlouvám se.
Jo, trochu mi to vadí,
že jsme takhle odešli,
ale člověk se přes to musí přenést.
Musí prostě jít dál.
Jít dál.
3. ŘÍJNA 1993 BYLO ZABITO 18 AMERICKÝCH VOJÁKŮ
A DALŠÍCH 84 BYLO ZRANĚNO.
POČET ZABITÝCH SOMÁLCŮ JE SPORNÝ.
ODHADY SE POHYBUJÍ OD 300 DO 500 MRTVÝCH
A DALŠÍCH 1000 ZRANĚNÝCH.
Spojené státy, které o sobě tvrdí, že jsou supervelmocí,
by se měly stydět za to,
že vyzdvihují ztrátu asi 20 vojáků,
když 3. října zabíjely každého Somálce na potkání.
Pro Američany je 3. říjen tragickým dnem,
ale pro nás to byl temný okamžik.
Když si vzpomenu na to, co se stalo, začne mě bolet hlava.
Zanechalo to ve mně zášť a bolestné vzpomínky.
Nesnáším, když vidím Američany.
To, co jsem viděl, mi lámalo srdce.
Úplně mě to zasáhlo.
Když jsem viděl ty strašné věci, které se děly
3. a 4. října,
to, co jsem viděl na vlastní oči a přes kameru…
potom jsem znovu přestal natáčet.
Byla to až moc velká hrůza.
Umírání je jedna věc, ale že moje dcera oslepla, z toho mě bolí žaludek.
Mrtví jsou na onom světě, ale není nic horšího, než přijít o zrak.
Když vidím Ifrah, začnu slzet.
Často někde spadne.
Chvála Bohu.
Byla ještě dítě.
Hej, panečku, drž to rovně!
No teda! Co je to za rybu?
Můj syn Ian je hodně podobný svému tátovi Garymu.
Má v očích stejnou něhu.
Jednoho dne mi zavolal a řekl:
„Mami, myslím, že se přidám k Rangers.“
A já na to: „Já věděla, že to přijde.“
Šel ve stopách svého otce.
Bylo to těžké.
Když tam šel poprvé,
pro útěchu jsem si vždycky říkala:
„Dvakrát se mi to stát nemůže.
To nejde.“
Měl pár případů,
kdy vyvázl fakt jen o vlásek,
ale já musím prostě věřit,
že jeho táta je jeho anděl strážný.
Byla to krásná holčička.
Vdechla prach a kouř způsobený raketami a pádem vrtulníku.
Tohle všechno novorozeně nemůže vydržet.
Byla tak nemocná, že jsem si myslela, že zemře.
Ale díky Bohu, který mi ji zachránil, a teď je nádherná.
Amina bylo jméno její babičky.
A narodila se v den války s rangery.
Takže jsme jí dali jméno Amina Rangers.
Když jsem zjistila, že je dům prázdný, vyděsila jsem se.
Myslela jsem si, že jsem jediná, kdo přežil.
Ale když jsem uviděla maminku, nevěřila jsem vlastním očím.
Když jsem ji ale poznala, objaly jsme se.
Ulevilo se mi
a měla jsem hroznou radost, když ke mně maminka přišla
a pověděla mi, že jsou všichni v pořádku.
Mít maminku zpátky pro mě znamenalo všechno.
Chtějí, abyste šli do války, a tak vás k tomu vycvičí.
Ale necvičí vás na to, jak se s tím vyrovnat potom.
A už vůbec mě necvičili k tomu, jak se s tím vyrovnat teď.
Není to normální, není to zdravé a zůstává to s vámi napořád.
„Nezabiješ.“
No, já už zabil.
Na ty lidi přestanete myslet až později,
a tehdy vás to zabije.
Byl jsem na misi ještě několikrát
a nic z toho, co jsem
za celou svou další vojenskou kariéru viděl,
se ani zdaleka nepřiblížilo tomu, co jsem viděl v roce 1993 v Mogadišu.
‎Párkrát jsem potkal chlapy, ‎co tvrdili, že byli v Somálsku.
Ale po dvou vteřinách rozhovoru s nimi jsem poznal,
že v Somálsku teda rozhodně nebyli.
‎Aspoň s námi určitě ne.
Víte, byli jsme malá skupina kluků,
hodně malá skupina,
a jen pár lidí může mluvit o tom, co se ten den stalo.
Pro ně to bylo jen bojiště, pro mě to byl domov.
Můj cíl a moje priorita
bylo zaznamenat historii,
protože musíme ukázat dětem, co se stalo.
To Američané sem přišli bojovat
a nakonec se sami stali oběťmi války.
Vidíte, i oni.
Musíte to umět v hlavě oddělit,
a já nevím, možná se z toho jednou zblázním.
Nemám tušení, ale byla to moje práce.
Rád se k tomu dni vracím tak,
jakože jsem jen kryl své přátele.
Je to v mém životě hořkosladká událost.
Jsou věci, na které jsem fakt dost pyšný,
a pak je tu určitá míra smutku.
A uvědomil jsem si, že některé věci v životě se nikdy nevyřeší.
Prostě se musíte naučit s tím žít.
V ROCE 1995 SE MOHAMED FARRAH AIDID PROHLÁSIL PREZIDENTEM SOMÁLSKA
SOUPEŘÍCÍ KLANY ODMÍTLY JEHO PREZIDENTSTVÍ
V NÁSLEDUJÍCÍM ROCE ZEMŘEL PO ZASTŘELENÍ PŘI STŘETECH S POLITICKÝMI RIVALY
OBČANSKÁ VÁLKA V SOMÁLSKU POKRAČUJE DODNES
‎SERIÁL VYCHÁZÍ ZE VZPOMÍNEK ‎SKUPINY AMERICKÝCH
‎A SOMÁLSKÝCH OSOBNOSTÍ.
‎EXISTUJE JEŠTĚ MNOHO ‎DALŠÍCH PŘÍBĚHŮ Z OBOU STRAN,
‎STEJNĚ JAKO PŘÍBĚHY MNOHONÁRODNÍCH SIL ‎NASAZENÝCH V SOMÁLSKU V RÁMCI OSN.
‎Překlad titulků: Kristýna Gao Černá