Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg har ofte sagt til mig selv,
at jeg er heldig at have dig ved min side.
En venlig og betænksom mand, som jeg havde fuld tillid til.
Hvordan kunne den perfekte mand være blevet sådan?
Hvordan kunne du svigte mig sådan?
Hvordan kunne du tage disse fremmede med ind i mit soveværelse?
Vi tager jer med til Frankrig.
Men bemærk, at det er en skræmmende historie.
En 71-årig har indrømmet at have bedøvet
og voldtaget sin kone over en periode på ti år.
Han lod også andre mænd gøre det samme.
Sagen har fanget hele verdens opmærksomhed.
Vi har aldrig før hørt om noget lignende.
Mange undrer sig over,
hvordan så forfærdelig seksuel vold kunne finde sted i sådan et omfang.
Vi er her for at fordømme...
Han kunne manipulere med alle omkring sig i årevis,
uden at de havde nogen anelse om, hvad der foregik.
Sagen omhandler omkring 72 mænd, men ikke alle kan identificeres.
Hvem er disse mænd?
Størstedelen af de anklagede fralægger sig stadig ansvaret.
Han sagde ikke til mig, at han ville bedøve sin kone.
Jeg ved ikke med de andre, men jeg er ikke et monster.
Alle i retssalen blev helt stille,
da Gisèle Pelicot sagde, at hun ville tale direkte til sin eksmand.
DENNE FILM INDEHOLDER VIDNEUDSAGN INDTALT AF EN SKUESPILLER
DE ER UDDRAG FRA FORKLARINGER I RETTEN
Jeg har dækket mange voldtægtssager i retten.
Normalt er der én tiltalt, ét offer,
og næsten ingen tilhørere i retten. Retssalen er propfyldt.
Der er rigtig meget, der er usædvanligt ved denne retssag.
Der er journalister og masser af advokater,
og det vrimler med tiltalte.
Det er nyt for mig.
Jeg har aldrig været i en retssal, hvor de tiltale omgav en.
Særlig når det drejer sig om så følsom en sag.
I september 2024 begyndte en retssag, der skulle chokere verden.
I centrum af den stod den 72-årige Gisèle Pelicot.
Hendes mand, Dominique, havde bedøvet og voldtaget hende
i næsten et årti.
Ved hans side stod 50 andre mænd, alle tiltalt for at have voldtaget
eller seksuelt misbrugt den bevidstløse Gisèle,
mens Dominique filmede dem.
Alle er blevet kendt skyldige.
Nogle af dem har tilstået voldtægt og erklæret sig skyldige.
Andre har sagt, at de blev narret.
De har sagt, at de blev manipuleret af Dominique Pelicot til at tro,
at det var en sexleg.
Nogle af dem har sagt: "Jeg forlod ikke mit hus
med det formål at voldtage en kvinde, derfor er jeg ikke voldtægtsmand."
På trods af videobeviserne imod mændene
er deres benægtelser blevet styrket af den franske voldtægtslovgivning,
som ikke nævner ordet "samtykke".
Manges forsvar er, at de ikke havde til hensigt at voldtage Gisèle.
De tog derhen for at deltage i en trekant.
Det var interessant, at dommeren ofte spurgte alle de tiltalte:
"Har du talt med hende?
Har du på noget tidspunkt fået hendes samtykke?"
Og de har alle svaret: "Nej, jeg har ikke talt med hende.
Nej, jeg fik aldrig hendes samtykke."
Jeg tror også, at den varige virkning af sagen
bliver samtaler i Frankrig og resten af verden om,
hvordan vi er havnet her.
Man satte spørgsmålstegn ved det dybt rodfæstede kvindehad i fransk kultur.
Verden har set til,
mens Gisèle Pelicot på få uger er blevet en ikonisk figur.
Hendes kamp har sat fokus på spørgsmål om skam, samtykke
og seksuelt overgreb.
De siger, at jeg er modig.
Jeg siger: "Det er ikke mod.
Det kræver vilje og beslutsomhed at ændre samfundet."
Man skal huske på, når man ser, hvad der sker i retssalen,
at Gisèle Pelicot hver eneste dag går forbi de mænd,
der er tiltalt for voldtægt.
De er hætteklædte, de bærer masker, elefanthuer,
de tildækker deres ansigter for at skjule deres identitet.
Og så er der denne kvinde, der går forbi dem...
og træder ind i retten til klapsalver fra tilhørerpladserne.
Hver dag skal hun finde styrken til at konfrontere dem.
Folk fra hele verden har vist Gisèle Pelicot deres støtte.
Fra beskeder skrevet på mure nær retsbygningen,
til massedemonstrationer med tusindtallig deltagelse i mange byer.
Dette er en historie om omfattende vold i hjemmet og voldtægt,
hvor fremmede mænd er involveret.
Det er så forfærdeligt, og man kan identificere sig med Gisèle,
og så har hun taget den modige og enestående beslutning
om at gøre retssagen offentlig.
Fordi hun gjorde det, er det nok blevet en global historie.
Omend historien er blevet global,
så er ingen by blevet så rystet i sin grundvold som Mazan.
Mazan ligger knap 34 kilometer nordøst for Avignon,
det er en lille middelalderlandsby med godt 6000 indbyggere.
Det var her, at Pelicot-parret boede,
og det var her, at Gisèle blev udsat for mange års misbrug.
Det er en fredelig by, som er blevet ødelagt af denne sag,
fordi folk nu forbinder Mazan med sagen.
Folk har fået nok af at høre om den.
De forstår ikke nødvendigvis, hvorfor folk forbinder navnet
på deres by, hvor de elsker at bo, med voldtægtssagen.
Indbyggerne har set sagen omtalt i nyhedsmedierne som "Mazan-sagen".
Navnet på deres hjem er blevet uløseligt forbundet med retssagen,
og det fylder i overskrifterne.
Denne historie, åh gud, kommer over os.
Den rammer os lidt som en meteor, som en meteorit,
fordi man aldrig kunne have troet eller forestillet sig sådan noget.
En af de lokale er Marion,
der driver et center for ofre for seksuelt misbrug.
Pludselig får hele verden øje på denne stille landsby.
Medier fra hele verden kommer for at dissekere os,
det er vi ikke forberedt på i en lille landsby som denne.
Folk er frustrerede over, at hele landsbyens ry er blevet plettet
på grund af kun tre tiltalte, heriblandt Dominique fra Mazan.
De fleste mistænkte boede indenfor en godt 64 kilometers radius.
Men der er også spændinger og mistro.
Politiet har identificeret 50 af de mænd, som Dominique filmede,
men yderligere 22 mistænkte er stadig på fri fod.
Det er en landsby, som jeg opfatter som traditionel og patriarkalsk.
Sådan en sag, der omhandler misbrug, voldtægt, sex, er tabubelagt.
Det er ikke noget, vi bryder os om at tale om.
Uanset hvor forbrydelserne fandt sted, undrer mange sig over,
hvordan de overhovedet kunne finde sted.
E. LECERC SUPERMARKED 12. SEPTEMBER 2020
Det skræmmende er, at det hele blev opdaget ved et tilfælde.
Det øjeblik, hvor alt smuldrer for Dominique Pelicot,
er, da en vagt griber ham i at filme under en kvindes nederdel
i et supermarked i Carpentras.
Telefonen tager gode billeder. Han filmer op under din nederdel.
Videoen, som Dominique optog, dukker op.
Og det, vi ser, er hans ansigt bag en COVID-maske,
hans kamera glider lige så stille ned mod hendes nederdel.
Han bliver derefter konfronteret af en sikkerhedsvagt.
Telefonen tager gode billeder. Han filmer op under din nederdel.
Vil du anmelde det? Han filmede op under din nederdel.
- Det er fire kunder. - Er det?
Det er alvorligt. Det er sket fire gange. Gå til politiet.
Han bliver pågrebet på grund af skødesløshed,
han havde ellers omhyggeligt holdt sin perversion skjult.
Han har ligesom haft en uimodståelig trang til at filme kvinden.
Vi skal have fat i de andre. Der er tre mere.
Du er et kryb. Det er du virkelig.
Det skræmmende ved sagen er, at vi ved,
at der findes mange tilfælde af "mindre" seksuelle forbrydelser,
der ikke bliver ordentligt efterforsket.
Det var kun, fordi politiet nu handlede,
at de opdagede det større omfang af, hvad der foregik.
Da Pelicot blev afhørt,
hævdede han, at han var blevet overmandet af lyst,
fordi hans kone havde været væk hjemmefra i en måned.
Han sagde, at det ikke var i hans natur.
Dominique Pelicot beder Gisèle sætte sig. Han bryder sammen i gråd
og siger: "Gisèle, jeg har begået en stor fejl."
Han siger: "Jeg har været dum.
Jeg er blevet afsløret i at filme op under kvinders nederdele."
Og hun tøver øjeblik og tænker over det.
De har været sammen i over 40 år. Hun ved, at hun kan tilgive ham,
men hun siger: "Du skal undskylde overfor kvinderne.
Og hvis du nogensinde gør det igen, går jeg fra dig."
Han undskylder og siger: "Det vil aldrig ske igen."
Hun har ingen anelse om omfanget af de overgreb,
han har begået de sidste ti år.
I de 50 år, vi havde levet sammen,
havde han aldrig opført sig uanstændigt.
Jeg sagde: "Jeg tilgiver dig denne gang,
men der bliver ikke en næste gang."
12. SEPTEMBER 2020
Telefonen tager gode billeder. Han filmer op under din nederdel.
I september 2020 blev Dominique Pelicot pågrebet af en sikkerhedsvagt
for at filme kvinder nedefra i et supermarked.
Inspireret af lovgivning indført i Storbritannien
blev det forbudt i Frankrig i 2018.
Sikkerhedsvagten spiller en vigtig rolle,
for havde han ikke insisteret på,
at kvinden, der blev filmet uden sit vidende, skulle anmelde det,
havde hun måske ikke gjort det.
Hun kunne have tænkt: "Han er en særling, men pyt med det.
Jeg tager hjem og glemmer alt om den hændelse og kommer videre."
Politiet, direkte til politiet. Du bliver her, stå stille.
- Du indgiver vel en anmeldelse? - Synes du det?
Men en video blev lækket til de franske medier,
og man kan tydeligt høre sikkerhedsvagten sige:
"Du er nødt til at anmelde det. Gå til politistationen.
Du er den fjerde kvinde, han filmer i dag. Du skal anmelde det."
Det gjorde hun så, og det muliggjorde politiefterforskningen.
Billeder i de franske medier viser,
at overvågningskameraer optog Dominique
med en taske med en skjult anordning.
Så han blev anholdt for, hvad nogle mennesker ville kalde
en ret lille seksualforbrydelse.
Det er en dråbe i havet sammenlignet med hans gerninger det sidste årti.
Senere finder politiet i tasken, han havde med sig,
et kamera, et videokamera og nogle kondomer.
Dominique Pelicot havde to telefoner i tasken.
En efterforsker fandt noget på en af dem.
Der var kun én app på iPhonen: Skype.
Så han åbnede Skype og så en masse billeder,
billeder af kvinder, der lå bevidstløse i deres senge
med nøgne mænd omkring dem.
Han ringede til sin overordnede og iværksatte en undersøgelse
for at finde ud af, hvad der foregik.
Alle Dominiques digitale enheder fra hjemmet blev beslaglagt.
På en USB-nøgle finder politiet en mappe med titlen "Misbrug".
Indeni den fandt de omhyggeligt mærkede mapper
med over 20.000 videoer og billeder.
De viste angivelig forskellige mænd, der havde sex med den samme kvinde.
Politiet vidste ikke, hvad der foregik, eller hvad det var, de så.
De så, at det var den samme kvinde i alle videoerne,
og fandt senere ud af, at det var Pelicots kone.
Med så mange beviser stod politiet overfor en langsigtet efterforskning.
Hvem var disse mænd? Var noget af dette foregået frivilligt?
Kunne det, de så, være én kvinde, der blev udsat for mange års misbrug?
De begyndte at grave i Dominique og Gisèle Pelicots liv.
De levede et meget tilbagetrukket og stille liv.
De opfostrede tre børn udenfor Paris og fik syv børnebørn.
Da de gik på pension, flyttede de som så mange andre til Sydfrankrig.
Der var intet særlig interessant eller bemærkelsesværdigt ved dem.
Det er nok det, der gør sagen yderst relaterbar.
Alt i alt havde de en lykkelig pensionisttilværelse.
Vi ved, at hun beskrev ægteskabet som lykkeligt og tilfredsstillende.
Han lavede mange af måltiderne. Det opfattede jeg som omsorgsfuldt.
MED GISÈLE PELICOTS ORD
En aften kom han og hentede mig på Avignon station
efter et ti dages besøg hos mine børnebørn.
Han havde allerede lavet maden. Der var to tallerkener i ovnen.
Jeg hældte olivenolie over mine kartofler, og han smør,
så det var nemt at se, hvilken tallerken der var hans.
Vi drak et glas hvidvin sammen.
Ofte når der var fodboldkamp i TV, lod jeg ham se den alene.
Han tog min yndlingsis, hindbæris, med ind til mig i sengen.
Jeg sagde: "Hvor er jeg heldig. Du er en skat, du passer på mig."
På trods af deres tilsyneladende idylliske liv
var der tegn på, at noget kunne være galt.
Allerede i 2013, da parret flyttede til Mazan,
havde Gisèle helbredsproblemer.
Hun led af hukommelsestab.
Hun tabte håret og tabte sig.
Det var nok især hukommelsestabet, der begyndte at gøre
familien bekymret for, at noget var galt.
Det var en meget akavet, underlig fornemmelse,
hun havde af at miste fornemmelsen af tid,
hun følte, at livet gled fra hende. Hun mistede grebet om sit liv.
Så hun gik til tre neurologer.
Hun troede, at hun måske havde Alzheimers.
På det tidspunkt var Dominique en kæmpe støtte.
Gisèle var ved at blive skør og spekulerede på, hvad der foregik,
men hun havde en meget forstående mand ved sin side.
Han sagde, at hun nok skulle klare det, at hun ikke skulle bekymre sig.
Ingen kunne fortælle hende præcis, hvad der foregik.
Ingen kunne forestille sig det utænkelige,
og ingen kunne forestille sig det ubegribelige.
Det var først, da Dominique blev taget i at filme kvinder i 2020,
at tingene begyndte at falde på plads.
Der er gået to måneder, siden Dominique blev anholdt
for at filme kvinder i et supermarked.
Gisèle har tilgivet sin mand...
men så bliver de tilsagt til at møde på politistationen.
De har en helt almindelig morgen sammen,
og så kører de til politistationen.
Gisèle tror, at det hænger sammen med hændelsen i supermarkedet.
Der er et betydningsfuldt øjeblik, hvor Gisèle ser sin mand
blive kaldt op ovenpå for at blive afhørt.
Hun bliver nedenunder, og de udveksler et blik.
Hun aner ikke, at det er sidste gang, hun ser sin mand.
Betjenten sagde:
"Jeg vil vise dig nogle ting, du ikke vil bryde dig om."
Han åbnede en mappe og viste mig et billede.
Jeg kunne ikke genkende mig selv,
da jeg var klædt i tøj, jeg ikke normalt havde på.
Så viste han mig et billede mere, og endnu et.
Jeg bad ham stoppe. Det var uudholdeligt.
Jeg lå ubevægelig i min seng, mens en mand voldtog mig.
Min verden faldt fra hinanden.
Man kan ikke undgå at tænke på, hvordan det har været at være Gisèle.
Man ser på en person, der gør alt for en,
især når man er svag eller syg, man føler taknemmelighed,
men så kommer det frem, at vedkommende har forrådt en
på den værst tænkelige måde.
Det er virkelig uhyggeligt.
Det er også den aften, hun fortæller sine børn det.
Hun ringer først til sin datter og siger:
"Jeg skal fortælle dig noget forfærdeligt."
Hun fortæller, at hendes far har voldtaget hende gennem mange år
og inviteret ukendte mænd til at have sex med hende,
mens hun var bevidstløs.
Det er et jordskælv, en chokbølge i familien.
ALEX GUEY JOURNALIST, LE DAUPHINE LIBERE
Vi er ankommet til byen Mazan.
Mazan er en ret fredelig by. Der er meget stille.
Der er ikke meget at lave her.
Den er kendt som en lille provencalsk by, hvor livet er skønt.
Vi nærmer os stedet, hvor han bad mændene parkere deres biler.
Det er tæt på stadionet, som ligger her.
Det var her, han bad mændene, han mødte på internettet, om at parkere.
Dominique Pelicot kom til fods for at møde dem personligt.
Nogle gange kom han i sin morgenkåbe.
Han var iført undertøj med en morgenkåbe over,
og han samlede dem op her, og så gik de hen mod huset.
De skulle gå omkring 100 meter hen til blindgyden,
hvor parrets hus lå.
Det er her.
Det er her, det hele foregik fra 2013 til 2020.
Et meget fredeligt, meget afsides sted, i et skønt hus.
Det var her, at rædselsscenen udspillede sig i mange år.
Gisèle er blevet konfronteret med videoer,
der viser hendes mand og andre mænd, der har sex med hende.
Efterforskerne skal finde ud af, hvordan det kunne ske.
Ud fra videoerne kan politiet fastslå,
at det har stået på i omkring ti år.
I 2011 har Pelicot-parret været gift i næsten 40 år,
og de bor i Paris.
De er bedsteforældre, og de lever et lykkeligt og fredeligt liv.
Dominique var begyndt at lave mad derhjemme nogle år tidligere.
Han fik en pervers glæde ud af at sige til hende:
"Min skat, du skal ikke bekymre dig, jeg laver mad, så du kan slappe af."
Under påskud af at tage sig af sin kone
begyndte Dominique at bedøve hende.
Pelicot brugte et stof, der hedder Temesta.
Det er angstdæmpende medicin.
Temesta, også kendt som Lorazepam,
bruges til behandling af angst og søvnproblemer.
Dominique brugte medicin, som han havde fået ordineret af sin læge.
Han knuste medicinen, normalt tre piller,
og blandede den i maden.
Han lavede ofte mad med masser af hvidløg, løg og krydderier.
Den var fuld af smag og duftstoffer, der kvalte stoffets smag og farve.
Kunne han ikke få det blandet i maden,
blandede han det i hendes yndlingsis.
Høje doser Temesta kan føre til bevidstløshed.
Han tog min yndlingsis, hindbæris, med ind til mig i sengen.
Jeg sagde: "Hvor er jeg heldig. Du er en skat, du passer på mig."
Jeg kunne ikke mærke hjertet banke. Jeg følte ingenting.
Jeg må være faldet i søvn med det samme.
Stofferne fik Gisèle til at falde i en dyb, komalignende søvn.
Gav han hende stoffet for tidligt, ville hun vågne,
så han var nødt til at time det hele præcist.
Det er et par gange dokumenteret på video,
at Gisèle vågner uden at kunne huske noget.
Pelicot vidste endnu ikke, hvordan han skulle holde hende bevidstløs.
Næste dag var jeg mere træt end normalt,
men jeg arbejdede meget og troede, at det var derfor.
Efter at have bedøvet Gisèle voldtog Dominique hende.
Dette misbrug fortsatte i to år.
I 2013 flyttede parret til Mazan.
Der optrappede Dominique sine forbrydelser.
Han begyndte at invitere fremmede mænd til at deltage.
Pelicot gav mændene ret omfattende instrukser.
Var de i bil, skulle de parkere ved et nærliggende sportscenter
for ikke at vække naboernes mistanke.
Han sagde til dem, at de ikke måtte bruge aftershave.
De måtte ikke ryge, inden de kom.
Dominique var præcis og omhyggelig i sin planlægning.
Når de ankom, var der en helt fast procedure.
De skulle vaske hænderne og klæde sig af i køkkenet,
og de måtte under ingen omstændigheder larme.
Han bad dem sågar varme hænderne på radiatoren,
fordi kolde hænder kunne vække Gisèle.
Pelicot gjorde alt, hvad han kunne, for, at hun ikke skulle vågne
eller ane uråd næste morgen om, hvad der var sket aftenen før.
Jeg tror, at han virkelig nød at instruere mændene.
"Jeg har magt over dette menneske. Jeg ejer dette menneske.
Vil du have adgang til hende, skal du gøre det her,
for jeg er gatekeeperen."
Der er stille, og de hvisker for ikke at vække hende.
Hun ligger bogstavelig talt i den dybeste, dybeste søvn.
Hun er som et lig.
Hendes kæbe hænger til siden, og hun snorker.
De rører ved hende og gør forfærdelige ting ved hende,
men hun bevæger sig ikke.
Hun er besvimet og reagerer ikke.
Ofte er hun nøgen, eller hendes tøj er trukket op,
og hendes trusser er trukket ned.
Mændene nærmer sig ofte bagfra.
De onanerer ofte for at blive tændt.
Og man ser mænd...
stikke deres penisser ind i hendes vagina, hendes numse, hendes mund
uden nogensinde at tale med hende.
MED GISÈLE PELICOTS ORD
Det er nogle barbariske scener.
De så på mig som en kludedukke, som en skraldepose.
Jeg ligger ubevægelig i sengen, og bliver voldtaget.
Denne særlige fetich kommer til udtryk. Den kaldes somnofili,
og det er en fetich eller et ønske om at have sex med et menneske,
der er ubevægeligt og bevidstløst.
Den bliver nogle gange foruroligende kaldt Tornerose-fetichen.
Det er en forbrydelse. Han har ikke fået sin kones samtykke
til at udøve den.
Politiet kunne kun afsløre omfanget af forbrydelserne,
fordi Dominique havde filmet dem.
Dominique Pelicot var dybt influeret af pornografi.
Han så sig selv som filminstruktør.
Han filmer sexscenerne, voldtægtsscenerne.
Nogle scener er filmet fra et stativ, men ofte optager han i nærbilleder.
Man kan høre ham instruere mændene.
Han siger "blidt, blidt", eller bruger vulgære udtryk om hende,
såsom "stik den i luderen",
eller "hun er en beskidt luder, hun fortjener det".
Der var hundredvis af filer, billeder og videoer af overgrebene.
Han gemte dem omhyggeligt, og ordnede og arkiverede dem.
Han lavede videomontager af alle de voldtægter, der blev begået,
og kategoriserede dem efter sexscene, længde og dato.
Han kategoriserede alle videoerne,
på samme måde som man gør på pornohjemmesider.
Dominique elsker sin gerning så højt, at planlægningen og organiseringen,
og den rige fantasiverden, som en som ham lever i,
er en stor del af, hvem han er.
Hans tanker var sikkert konstant optaget af det.
Med tiden begyndte Dominique at kigge sig omkring efter nye ofre.
Hans blik faldt på hans egen datter, Caroline.
Blandt de tusinder af billeder
var der adskillige af hende i hendes fars katalog.
Nogle af dem var blevet slettet,
men de blev genskabt af politiets digitale eksperter.
Dominique Pelicot lagde billeder op af hende og hendes mor online
med meget nedladende kommentarer.
Der var også en fotomontage af hende og hendes mor
på vej ud af badeværelset sammen,
der havde titlen "Min luder og hendes datter".
Der blev også fundet billeder af Pelicot-parrets svigerdøtre.
De fandt billeder, ikke af dem sovende,
men billeder taget af dem med skjulte kameraer i badeværelset,
og når de kom ud af brusebadet nøgne.
Der er billeder af Gisèle og alle de rædsler, hun blev udsat for,
men også billeder af datteren og svigerdøtrene.
Han var en opportunist.
Han var en ufravigelig voyeur.
Dominique havde skjult sit hemmelige liv i knap et årti.
Psykiaternes evalueringer påviste ingen egentlige psykiske sygdomme
eller alvorlige psykiske lidelser.
Men han har to identiteter.
Han var nødt til at kunne holde tingene adskilt
for at kunne opføre sig som en kærlig ægtemand og far,
så han kunne tjene sit større formål.
Han kunne manipulere alle omkring sig,
sine børn, deres venner, sin kone, i årevis,
uden at de anede, hvad der foregik.
I 50 år levede jeg sammen med en mand,
som jeg aldrig havde forestillet mig kunne gøre sådan noget.
Jeg stolede blindt på ham.
Bedrageriet fortsatte, mens Gisèles helbred blev dårligere.
Tegnene var der, men jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle tyde dem.
Han ser hende blive bekymret for sit helbred. Hun taber sig.
Han tager med hende til lægen.
Han ved udmærket, hvad der foregår, men alligevel siger han intet.
Det er så ufattelig uhyggeligt. Det er næsten som et mareridt.
Det, hun opfattede som tegn på kærlighed i en periode med svaghed,
blev grundlaget for, at han kunne begå forbrydelserne.
Dominique udtænkte et misbrugsregime og spandt et net af løgne.
Men han handlede ikke alene.
Min forbindelse til sagen kan koges ned til omkring 20 minutter,
hvor jeg opholdt mig i Pelicot-parrets hjem.
Tyve minutter.
Politiets efterforskning af videoerne
afslører omfanget af overgrebene mod Gisèle.
Der er tale om næsten 200 påståede voldtægter
begået af Dominique Pelicot og 72 andre.
De kan identificere 50 af mændene.
Det bekymrer mig, at jeg ikke kan forklare,
hvordan jeg er endt i denne situation.
Da jeg mødte Pelicot, var det som en eksplosion i mit liv.
Det er et fuldstændig tværsnit af samfundet.
Mændene er fra 26 til 74 år.
Brandmand, freelancejournalist, pensionister.
Soldat, sygeplejerske, fængselsbetjent, bager, arbejdsløse.
De er faktisk af Pelicots advokat blevet beskrevet
som eksempler på "Hr. Gennemsnitlig".
Tre af de tiltalte er fra Mazan, en af dem er nabo til Pelicot-parret.
Gisèle genkendte en af dem, da hun blev hentet til politistationen.
Jeg stødte af og til på ham hos bageren. Jeg hilste på ham.
Han havde engang besøgt deres hjem
under påskud af at skulle tale med Dominique om sin cykel.
Han nød at cykle og havde masser af venner.
Han tog ud til Pelicot-parret for at møde Gisèle Pelicot,
og vendte så tilbage for angivelig at sexmisbruge hende.
Jeg havde aldrig troet, at han ville voldtage mig.
MED GISÈLE PELICOTS ORD
Naboen afviser anklagen.
Ved andre lejligheder havde han sagt til mænd, der gerne ville se hende,
før de kom til huset, at de kunne møde dem i supermarkedet,
eller han sendte dem billeder eller videoer af hende,
så de kunne se, hvordan hun så ud, før de dukkede op.
Profilen på en voldtægtsmand
er ikke en mand, man møder på en parkeringsplads en sen aften.
Voldtægtsmanden kan være et familiemedlem eller en ven.
Mændene kom til Mazan fra så langt som 60 kilometer væk.
Dominique havde fundet en måde at rekruttere dem på.
Da politiet spørger, hvordan mændene fik forbindelse til Pelicot,
finder de ud af, at han har brugt en hjemmeside.
Dominique havde tilmeldt sig et fransk chatrum kaldet Coco.
Det blev annonceret som en datingside,
hvor mændenes profiler var blå,
og kvindernes pink, men parprofiler var også pink.
Udefra så den harmløs ud, men virkeligheden var en helt anden.
Bag det barnlige interface havde chatrummet et dystert ry.
Den berømte hjemmeside var forbundet med en masse kriminelle aktiviteter.
Den var en slags frit forum for alfonser, pædofile og sexkøbere.
Her var det muligt at udstille kvinder i seksuelle situationer,
og chatte om kvinder i det mest sexistiske og nedværdigende sprog.
Coco gav brugerne mulighed for at skjule deres sande identitet.
Dominique Pelicot benyttede et pseudonym
og fandt et chatrum ved navn "Uden hendes viden".
Det var et debatforum, der handlede om billedbaseret seksuelt misbrug.
Der inviterede han mænd til at chatte med ham.
Han sagde, at han var en ægtemand, der søgte en mand til hustruen.
Han begynder at lægge billeder af sin kone i undertøj op på siden
og skriver: "Min kone og jeg er interesserede i trekantsex.
Vil du være med?"
Samtalen fortsatte privat, nogle gange via sms eller Skype.
Han bad mændene sende billeder af deres ansigter og kønsdele.
Til gengæld sendte han så billeder til dem af sin kone.
Politiet siger, at Dominiques beskeder var utvetydige.
Han inviterede mænd til at voldtage Gisèle, mens hun var bevidstløs.
Det ved vi fra en af annoncerne, hvori han skrev:
"Jeg søger nogen til at sexmisbruge min kone, mens hun sover.
Du kan ligesom mig lide voldtægtsmodus."
En af de tiltalte taler til kameraet for første gang.
Han siger, at han blev narret.
Det skal siges, at han inviterede mig hjem til sig
via et trick, han havde udtænkt på Coco-chatsiden.
Møder han en pervers mand, siger han, at han bedøver sin kone,
fordi han ved, at han vil acceptere det.
Men når han står overfor et almindeligt menneske,
så benytter han et trick.
I mit tilfælde benyttede han et trick.
Vi havde talt sammen aftenen før, men jeg tog ikke derhen,
fordi manden var meget fokuseret på sex.
Jeg ville gerne snakke om venskab, lære dem at kende og den slags.
Næste dag gav han ikke op.
Han ændrede taktik og tilbød, at vi kunne være venner.
Jeg stolede på ham som talsmand for sin kone,
og da han sagde, at hun indvilgede, stolede jeg på ham.
Jeg har aldrig, ikke ét sekund,
givet samtykke til hr. Pelicot eller de andre mænd.
De begik voldtægt.
Ikke et eneste øjeblik tænkte mændene:
"Er der noget galt?"
Jeg tror, at Dominique nød den uhyggelige rekrutteringsproces
med at finde de rette mænd.
Han benyttede et online forum som en smart måde at filtrere folk på
for at finde medsammensvorne.
Et spørgsmål, der har naget mig under min rapportering om sagen,
er, hvor mange mænd, der sagde nej til Pelicot uden at anmelde ham?
At være online fjerner på en eller anden måde ethvert ansvar.
Det kan gøre folk ufølsomme overfor den skade, de forvolder.
Dominique søgte mænd, der kunne optrappe forbrydelserne.
"UDEN HENDES VIDEN"- FORUM
Den eneste mand, der ikke blev tiltalt for voldtægt, er Maréchal.
Han er også kendt som Dominique Pelicots discipel.
Jean-Pierre Maréchal og Dominique mødtes på Coco.
Maréchal, en pensioneret lastbilchauffør,
lærte at bedøve sin egen kone af Pelicot,
og han inviterede Pelicot hjem til sig for at voldtage hende.
Han brugte samme bedøvelsesteknik, som Pelicot havde brugt på Gisèle.
Dominique Pelicot tog hen til Maréchals hus,
og sammen voldtog de Maréchals kone, mens hun var bevidstløs.
I retten indrømmer begge mænd at have bedøvet og voldtaget
Jean-Pierres kone over en periode på fem år.
Jeg tror, at han nød det. Han kunne godt lide tanken om lærer og elev.
Jeg tror, at Dominique forsøgte at finde ligesindede,
der ville begå den samme forbrydelse.
De ti års misbrug sluttede, da Dominque blev anholdt i 2020.
Fire år senere begynder en af fransk histories mest chokerende retssager.
Stemningen er meget anspændt.
Dominique Pelicots tilgang var:
"Jeg er skyldig. Jeg har indrømmet alt.
De vidste det allesammen. Jeg er voldtægtsmand, og det er de også."
Hvis den anklagede nægter voldtægt eller nægter penetration,
kan retten beslutte at vise videoerne.
Fire år efter at Gisèles verden blev vendt på hovedet,
starter voldtægtssagen mod Dominique Pelicot og 50 andre mænd i Avignon.
Gisèle ankommer til retten til klapsalver hver dag,
og bliver mødt af offentligheden og verdenspressen.
En grund til, at sagen har fået så meget opmærksomhed,
er Gisèles mod til at give afkald på sin ret til anonymitet.
Ved at gøre det har hun givet verdenspressen
mulighed for at følge retssagen i retten
og udbrede den til resten af verden.
Normalt foregår retssager om seksuelt misbrug i Frankrig
bag lukkede døre.
Når man åbner døren til denne form for retssag,
bliver ens liv blottet.
Man ved, at ens liv vil blive gransket,
så det er meget modigt af hende at gøre det.
Jeg ønskede, at alle kvinder, der er ofre for voldtægt, skal kunne sige:
"Fru Pelicot gjorde det. Så det kan vi også."
Med voldtægt er der skam involveret. Men vi skal ikke skamme os.
Det skal de.
Hver dag var journalister fra hele verden til stede i retten.
Fra Storbritannien, Spanien, selv fra Brasilien,
fra USA, fra Australien til Japan.
Det er, som om retssagen taler til mennesker over hele verden.
Den opmærksomhed, som Gisèle har fået på grund af sagen,
har hun aldrig oplevet før.
Hun er bedstemor og tidligere logistikchef,
men nu er hun forbillede for alle kvinder, der er blevet sexmisbrugt,
og et mønstereksempel på tapperhed.
I retten går Gisèle Pelicot forbi nogle af de 50 mænd,
nogle hætteklædt, der er anklaget for at have voldtaget hende.
Jeg føler presset fra alle bag mig,
de forsøger at få mig til at snuble med deres spørgsmål.
35 ud af de 50 mænd nægter at have voldtaget Gisèle.
En af udfordringerne ved at retsforfølge sagen er,
at samtykke ikke indgår i den juridiske definition
af den franske voldtægtslovgivning.
Det skal bevises, at den anklagede havde til hensigt at begå voldtægt.
Nogle af dem har sagt: "Jeg tog ikke hjemmefra
med det formål at voldtage en kvinde, derfor er jeg ikke voldtægtsmand."
Et par af dem sagde, at de troede, at hun var død,
alligevel lykkedes det dem at forsone sig med det
og fortsætte deres planlagte gerning.
Andre føler, at det er dem, der er ofret i denne forbrydelse.
Denne tiltalte afviser voldtægtsanklagen.
Jeg nægter, at min hensigt var at voldtage.
Jeg nægter at være voldtægtsmand.
Jeg er barn af en voldsramt kvinde.
I det øjeblik jeg så Pelicot, kunne jeg se, at han var skræmmende.
Det vækkede et traumatisk minde fra min barndom,
som har hjemsøgt mig i en sådan grad, at jeg mistede al dømmekraft
og fulgte hans anvisninger og ordrer.
Da jeg ankom, sov kvinden allerede.
Jeg spurgte om lov. Jeg begyndte at røre hende, og hun bevægede sig.
Jeg tænkte, at det er den scene, han beskrev, hun lader som om.
Og så bad han mig om at gøre dit og dat.
Han bad mig om at stikke fingeren ind i hendes skede.
Jeg kunne ikke styre fingrene.
I vores scenarie var fru Pelicot offer for voldtægt.
Hvad mig angår, var jeg offer for terror. Vi er to ofre.
Der er ét rovdyr og to ofre.
Mange sagde, at noget ikke var, som det skulle være,
at de ville køre igen, at de slet ikke tænkte.
Det siger de, men ingen ringede til politiet.
Denne tiltalte hævder, at Gisèle må have bemærket tegn på misbruget.
Det er ubehageligt at høre fru Pelicot sige,
at hun troede, hun levede sammen med en perfekt mand.
Visse ting havde undret hende, men kærligheden overvandt tvivlen.
Det er et budskab til kvinder.
Selv når du er forelsket, skal du ikke tilgive alt.
Victimblaming, som ofte sker ved seksuelt misbrug,
er, når man betvivler ofret og giver vedkommende skylden.
Forsvarets advokater spurgte hende,
om hun er til trekantsex, og om hun er swinger.
Uanset hvor mange beviser, hun fremviste,
prøvede de at give hende skylden.
Forsvarets påstande var forældede
og viser et ekstremt kvindehad og en dyb foragt for kvinder.
Nogle af de tiltalte brugte det argument,
at Dominique Pelicot, ægtemanden, havde givet sit samtykke,
som om hustruen var hans ultimative ejendom.
Mange betragtede forsvarets argumenter som dybt kvindefjendske,
men denne tiltalte havde det modsatte synspunkt.
Jeg er helt klart feminist.
Jeg er nok mere engageret i kvindesagen end mange,
der kalder sig feminister.
Dominique har fra begyndelsen indrømmet alt.
Han siger også, at alle de tiltalte i lokalet vidste alt.
De vidste, at hun ville blive bedøvet og sove.
De vidste alle, hvorfor de var der.
Jeg kan ikke huske en retssag i Frankrig eller andre steder i verden,
hvor en voldtægtssag har så mange beviser.
På en mærkelig måde har Gisèle Pelicot den perfekte retssag,
fordi hun i modsætning til mange andre kvinder
kan bevise forbrydelserne mod hende.
Da Gisèle insisterer, beslutter dommeren at vise videoerne i retten.
Da de første videoer blev vist i retssalen,
blev der uro i lokalet,
det var ubehageligt at se dem, da ofret sad kun tre meter væk.
Jeg foretrak at kigge væk, fordi nogle af dem var ubegribelige.
Når man sidder i retssalen og ser den ene video efter den anden
af en kvinde, der snorker dybt og højt, det gav ekko i retssalen...
Hun var ikke et menneske i det øjeblik,
og jeg tror, at det virkelig rystede mange,
i forhold til hvordan mænd betragter kvinder.
Retssagen havde nogle intense og udfordrende øjeblikke.
Jeg tænker på, da Gisèle Pelicot talte for første gang.
Alle i retssalen blev helt stille, da Gisèle Pelicot sagde,
at hun ville tale direkte til sin eksmand.
Jeg har ofte sagt til mig selv, at jeg er heldig
at have dig ved min side.
Hvordan kunne du forråde mig i en sådan grad?
Hvordan kunne du tage disse fremmede med ind i mit soveværelse?
Jeg er en kvinde, der er helt knust.
Jeg ved ikke, om hele mit liv vil være længe nok til at forstå det.
Datteren, Caroline, føler, at hun bliver overset i denne sag,
fordi politiet fandt to billeder af hende liggende på en seng
iført undertøj, som hun ikke kan genkende.
Hun er sikker på, at hun også blev bedøvet og misbrugt.
Dominique fortæller retten, at han tog billederne af sin datter,
fordi han blev afpresset, men giver ingen yderligere forklaring.
Han nægter at have bedøvet eller rørt hende,
men Caroline er overbevist om, at han lyver.
Hun bliver rød i hovedet. Er frustreret.
Hun råber til ham: "Du er en løgner. Du skal dø alene."
Hun håbede, at retssagen ville give en form for afslutning.
Men hvad hende angår, er meget uafklaret.
Under efterforskningen finder politiet ud af,
at Dominiques kriminelle aktiviteter går længere tilbage, end man antog.
Det er kommet frem, at Dominique Pelicot
muligvis er involveret i mindst to andre forbrydelser.
Det er uopklarede sager fra 90'erne.
I 1999 blev en ejendomsmægler i Paris udsat for et voldtægtsforsøg.
Et DNA-match tvang Pelicot til at indrømme, at han var involveret.
I Sophies tilfælde kan man ikke bevise, at Pelicot var skyldig.
Men i begge sager
er visse elementer i fremgangsmåden fuldstændig identiske.
To kvindelige ejendomsmæglere, begge omkring 20 år,
viser en lejlighed frem og bliver angrebet med en kniv.
De bliver overfaldet og bedøvet med æter, så de falder i søvn.
Disse sager kan virke forbundne,
men juridisk set er der ingen forbindelse.
Efterforskningen af disse to og andre sager fortsætter.
Pelicot mistænkes for medvirken i mindst fem uopklarede forbrydelser.
Gisèle Pelicot skriver historie.
Hun efterlader en arv til alle os kvinder.
I dag er hun i sandhed et symbol på kampen mod voldtægt.
Både lokalt og i hele Frankrig, og i Europa og over hele verden.
Denne retssag har haft en enorm indflydelse på det franske samfund.
Der har været mange demonstrationer til støtte for Gisèle Pelicot.
Jeg vil gerne takke alle, der har støttet mig
siden begyndelsen af denne retssag.
Jeg er dybt rørt over denne udvikling, som giver mig et ansvar.
Takket være jer har jeg styrken til at kæmpe denne kamp til ende.
Retssagen er et opgør for Frankrig, og med samtykkelovgivningen,
men den giver også kvinder mulighed for at sige:
"Vi er her for at blive troet på. Det kan være chikane på gaden,
eller upassende berøringer i en klub.
Vi taler om det og siger, at det sker."
Gisèle rejser sig og siger:
"Lyt til os, når vi fortæller, hvad der sker."
De kræver 140 nye tiltag fra regeringen
til at bekæmpe vold mod kvinder.
De beder folk om at tro på alle ofrene.
De henviser direkte til Gisèle Pelicot-sagen.
94% af alle voldtægtssager bliver trukket tilbage, inden de når retten,
så det betyder, at der er hundredvis og tusindvis af kvinder i Frankrig,
der ikke har fået oprejsning for det, der skete med dem.
Vi håber, at det her bliver en afgørende faktor
i kampen mod voldtægtskultur og sexmisbrug i Frankrig.
For indbyggerne i Mazan har sagen været særlig bitter.
Der vil nok være et før og efter sagen. Det håber vi i al fald.
Jeg kan se det på kvinderne hos os.
Det har virkelig givet dem mod.
Gisèle er en formidabel kvinde, meget stærk og modig.
Hun har vist, at vi ikke skal skamme os,
at vi kan afvise den skam og skyld, vi føler.
Latika og Marion arrangerede en march i Mazan
til støtte for Gisèle.
Gisèle blev så rørt, at hun besøgte foreningen dagen efter.
Efter at have mødt Gisèle
fandt jeg modet til at få genåbnet min sag.
Og fremfor alt at kæmpe og sige til mig selv,
at det at være offer ikke betyder, at man er svag.
Vi kan holde hovedet højt.
Vi kan anklage nogen uden at føle skam, det er vigtigt.
Og det har hun bevist.
Mange kvinder håber, at denne sag i Frankrig fører til en lovændring,
så advokater ikke skal bevise hensigt om at voldtage en kvinde,
det handler om behovet for at sikre positivt samtykke.
I december 2024, efter en historisk retssag,
blev alle de mænd, der var tiltalt for voldtægt, fundet skyldige.
Mændene er blevet idømt forskellige straffe.
Dominique Pelicot blev idømt fransk lovs strengeste straf, 20 år.
Vi glemmer aldrig navnet Gisèle Pelicot.
Hun er blevet en ikonisk figur af styrke,
og et menneske, der for alvor har udfordret voldtægtsmyter,
der stadig florerer i 2024.
Denne sag udmærker sig ved at vise,
at voldtægtsmænd findes overalt i vores samfund.
Den modbeviser den almindelig udbredte opfattelse,
at en voldtægtsmand er et monster, som står udenfor samfundet.
Idet Gisèle gør retssagen offentlig, får hun skammen til at skifte side.
Men det gør også, at samfundet ændrer sig.
Når holdningerne ændrer sig, ændrer loven sig også,
sådan at voldtægt opfattes anderledes.
Folk kan tale frit,
og voldtægtsofre kan identificere sig med hende.
Og det kan tjene som en lærestreg for alle,
både i Frankrig og i resten af verden.
Til sidst vil jeg nævne de glemte ofre,
hvis historier ofte forbliver mørklagt.
Jeg vil have, at I skal vide, at vi kæmper den samme kamp.
Jeg vil gerne udtrykke min dybeste taknemmelighed til alle,
der har støttet mig gennem denne svære tid.
Tekster af: Anne Andersen plint.com