Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack, Boston!
Tack!
Det är kul att vara här. Jag ser bra ut.
Jag brukar faktiskt vara tjock.
Men sen jag gick ner i vikt är jag bara arrogant.
Och förresten, smala människor, det är så vi ser er,
som arroganta jävlar.
Jag har gått ner i vikt.
Sen jag gick ner i vikt har jag märkt att jag får två sorters reaktioner.
En grupp människor säger ingenting.
De går bara fram till min fru och frågar: "Mår Jim bra?"
Det låter som omtanke, men känns dömande.
För dem är det troligare att jag är sjuk än att jag skulle ha självdisciplin.
"Jim varken tränar eller hälsosamt.
Han måste ha cancer."
Det är ena gruppen.
Den andra gruppen kommer fram till mig
och anklagar mig för att ta aptitdämpande medel.
De säger: "Du tar Ozempic. Erkänn, du tar Ozempic."
Och det gör jag inte.
Jag tar nåt annat.
Jag tar Mounjaro, som är bättre, eller hur?
För det låter som en italiensk restaurang.
"Välkommen till Mounjaro.
När du är här äter du inget, för du är en tjockis."
Nu förstår jag att vissa är emot aptitdämpande medel.
De säger: "Det är fusk."
Jag spelar inte proffsbaseboll.
Jag är bara en fet kille som försöker att inte dö.
"Men det är inte rättvist."
Det är det inte heller att bli flintskallig och födas utan pigment.
Men jag har funnit mig i det.
Det här är en spännande tid för mig.
Jag är smal. Jag är i 30-årsåldern.
Det är galet.
Större delen av mitt vuxna liv har jag hört en konstant inre monolog:
"Jim, sluta äta. kontrollera dina impulser."
Och nu vet jag att allt jag behövde var en veckospruta
som dödade all passion inom mig.
Jag har lärt mig så mycket.
Ni smala, nu fattar jag att ni inte glömmer av att äta.
Ni är döda inombords.
Livet handlar om kompromisser.
Visst, jag kanske aldrig känner sann glädje igen
men mina kläder som blev omoderna för 30 år sen passar äntligen.
Så det är ingen dålig deal.
Det är galet. De här aptitdämpande medlen förändrar allt.
Så här kommer det att bli. Alla vi feta kommer att bli smala.
Sen kommer vi att blanda oss med er, smala jävlar.
Och när ni inte tittar, kommer vi att äta er.
Det kvittar om vi är hungriga, vi gillar bara att äta.
Tänk vad populära aptitdämpande medel är.
För vi lever i en tid av kroppspositivitet.
"Skönhet kommer i alla former och storlekar."
"Den här medicinen tar bort hunger." - "Ge mig den, annars dödar jag dig."
Jag försöker njuta av att vara smal, för jag vet att jag kommer att bli fet igen.
Jag menar...
Det här är inte hållbart.
Det här är medicinen.
Det här är 99 procent läkemedelsbranschen, en procent lilla Jim.
Alltså...
Jag menar...
Eller hur?
Dessutom har jag kvar mina feta kläder.
Jag är ingen idiot.
Jag ser dem hänga i min garderob och håna mig.
"Du kommer tillbaka.
Du kommer att bära mig.
Minns du när du åt en hel pizza och berättade för din fru och aldrig kom?
Det är den du verkligen är."
Läkemedlet förändrar ens inställning till mat.
Nu ser jag McDonald's som nån konstig förälskelse jag hade.
"Jag fattar inte att jag gillade dig så mycket.
Möt mig vid midnatt och säg inget till min fru."
Att hämma aptit var inte ens avsikten.
Läkemedlet skapades för att hjälpa diabetiker eller nåt sånt dumt.
Men när det kom ut
att det fanns en diabetesmedicin som fick folk att inte sukta efter munkar,
sa alla feta personer: "Jag fick precis diabetes.
Min diabetes börjar komma igång."
Det är inte första medicinen med en bra biverkning.
Alla känner till Viagra.
P-pillret botar akne.
Och självklart gör alkohol folk attraktiva.
Men det måste vara frustrerande för forskarna
som utvecklar livsförändrande mediciner, och så blir vi fixerade vid en biverkning.
Som de som skapade Viagra,
de var säkert så uppspelta på presskonferensen.
De sa: "Efter årtionden av hårt arbete
har mitt team och jag utvecklat det här pillret
som kommer att rädda livet på män som lider av högt blodtryck.
Det finns några mindre biverkningar.
Illamående. Yrsel. Man får ståfräs.
Men...
Men viktigast av allt, det här är en livräddande blodtrycksmedicin.
Några frågor på det?"
"Ja, det där med ståfräset.
Hur länge varar ståfräset?"
"Det är inte viktigt, men fyra timmar."
"Herregud!"
"Kan vi fokusera på det faktum
att det här är en livräddande blodtrycksmedicin?"
"Jag har en blodtrycksfråga.
Säg att jag hade högt blodtryck och skulle på dejt,
låt oss säga till en orgie,
när är det optimala tillfället att ta ditt ståndpiller?
Jag menar blodtrycksmedicin."
Det finns säkert några män i publiken som tar Viagra,
och med "några" menar jag alla killar över 40.
Om du tar Viagra så ska du inte skämmas. Det betyder inte att du inte är man.
Det betyder bara att kroppsdelen som definierar dig som man inte fungerar.
Du är som en eunuck och såna är ju manliga.
Det finns män över 40 som inte tar Viagra,
och de kallas celibata.
Men jag har tagit Viagra, bara för det höga blodtrycket.
Och artiklarna.
Artiklarna är helt fantastiska.
Vi lever i en tid av otroliga medicinska och teknologiska framsteg.
Jag vet att folk oroar sig för AI.
"AI kommer att ta över." AI kommer att ta över." Jag hoppas det.
Jag är utmattad.
Min intelligens har tagit mig så långt jag kan komma.
Jag behöver artificiell intelligens.
Jag läste en artikel: "Kommer AI att ta över?"
Efter halva insåg jag att den inte handlade om en kille som hette Al.
"Kommer Al att ta över?"
Jag trodde att det handlade om Al Roker och hans kärlek till A1.
"Jim, det var ett dumt skämt."
Det känns som om de flesta tekniska framstegen är bortkastade på mig.
Jag kämpar fortfarande med wifi-lösenord.
Även om lösenordet är nedskrivet framför mig,
tänker jag: "Jag fixar nog inte det här."
Det är bara sex eller åtta bokstäver eller siffror,
och det känns som om jag gör högskoleprovet.
"Jag behöver mer tid.
Jag skulle ha sovit bättre i natt."
Har nån gett er sitt wifi-lösenord till er muntligt?
"Vårt lösenord är superlätt. Det är bara 'beagle' i små bokstäver.
Och E:et är en trea, G:et är en åtta och det sista E:et är ett F."
"Ja, men hur stavar man till 'beagle'?"
Teknologin blir mer komplicerad. Jag saknar enklare tider.
Minns ni när man kunde välja sitt eget lösenord?
Nu måste det bli godkänt, och de har alltid en attityd:
"Lösenordet är inte starkt nog.
Det lösenordet är väldigt svagt."
"Jag bryr mig inte. Använd det bara."
"Nej, jag accepterar inte det lösenordet. Välj ett annat."
Så man skriver in nåt. "Det lösenordet är för lätt att gissa."
"Det är för att du såg mig skriva in det."
"Ja, välj ett annat. Du har redan använt det lösenordet."
Jag får skrivkramp när det gäller lösenord.
"Välj ett annat."
"Nej, jag har redan använt min födelsedag. Jag har inga fler."
Kriterierna för lösenord är löjliga. "Ditt lösenord måste ha en stor bokstav,
ett nummer, en karaktär eller en hartass, något din mamma bar på sitt bröllop."
Ibland erbjuder de ett lösenord. Lite förödmjukande.
"Du, dummer, ska vi bara ge dig ett lösenord?"
"Går inte det emot hela poängen?"
"Vi berättar inte för nån.
Du kan lita på oss.
Vi är en ansiktslös algoritm skapad av ett multinationellt företag.
Vi ska inte dela ditt lösenord."
"Men varför... Blinkar du?"
"Nej, jag fick bara lite damm i min AI."
Jag har låtit välja mitt lösenord. Har ni det?
Deras lösenord ser ut som om de låtit en katt gå på ett tangentbord.
"Jag kunde ha kommit på det där."
"Men det gjorde du inte, eller hur?"
"Jag kommer aldrig att minnas det."
"Vi ska minnas det åt dig, dummer.
Säg bara till när du behöver det."
"Kan jag få det nu?"
"Nej. Du kan ju vara en robot."
"Vänta, är inte du en robot?"
"Jo, men det vet inte du. Du är så dum."
Har ni nånsin glömt ert lösenord så man tvingas göra testet med fotona?
"Du, idiot. Ser du ett stoppljus på nåt av fotona?"
För en sekund tänker man: "Vänta, vad är ett stoppljus nu igen?"
Jag överanalyserar det:
"Den där stolpen kan vara kopplad till ett stoppljus.
Kan man få halvt rätt?"
Jag brukar bara gissa.
Men när jag har rätt tänker jag: "Jag är bra på stoppljusleken.
Tog mig till nästa nivå. Nu får jag kolla min egen mejl."
De är så nedlåtande mot oss.
"Accepterar du de här kakorna?"
"Kakor?"
Nån sa: "Säg till idioterna att det är kakor."
Och vi bara: "Kakor? Jag gillar kakor. Jag accepterar alla kakor.
Får man mjölk till kakorna?"
De presenterar det som en gåva. "Accepterar du kakorna?"
"Man vill ju inte vara ohövlig."
"Det hövliga vore att acceptera kakorna och låta oss spåra din internetaktivitet."
"Så länge jag får kakorna."
Vi accepterar allt.
Har ni nånsin haft ett samtal med nån där ni pratar om en semesterdestination
och nästa gång ni är online, får ni reklam för den destinationen?
Och istället för att bli upprörd över att ens privatliv blev kränkt,
så bokar man bara resan?
"Vi ska visst till Mexiko."
Jag är övertygad om att tekniken ger oss storhetsvansinne.
Sättet som alla pratar om att åka till Mars nu: "Vi ska till Mars.
Jag längtar efter att åka till Mars." Jag tror inte att de pratade om dig.
Varför tror du att du ska till Mars? Du har inte varit i Minnesota.
De bjöd inte in oss.
De skröt nog bara.
Jeff Bezos tog sin bror till yttre rymden.
Jag har tre bröder och vill inte ens bjuda dem på middag.
Jag uppskattar optimismen, men ska vi verkligen till Mars?
Vi satte en man på månen för 54 år sen.
Vet du hur många gånger vi satte en man på månen efter det? Noll.
Vet ni varför? För vi satte aldrig en man på månen.
Inte vet jag.
Vi kanske satte en man på månen. Vi kanske ska till Mars.
Ärligt talat så vet jag inte hur en mikro fungerar.
Om nån satte en pistol mot mitt huvud och sa "förklara mikron"
så skulle jag säga: "En lampa tänds.
Den roterar.
När klockan ringer är din varmkorv klar.
Nåt i den stilen?"
Det är så mycket jag inte vet.
För det mesta känner jag mig inte ens vuxen.
Jag känner mig fortfarande inte bekväm med att köpa skor i en butik.
Skor är de enda kläder vi låter en främling sätta på oss.
Man skulle aldrig fråga en expedit: "Kan du sätta på mig de här byxorna?
Vart ska du?"
Men när vi köper skor blir vi hjälplösa.
Vi sätter oss ner och säger: "Gör det du.
Min mamma är inte här, så du måste göra det."
Och vi vet inget om människorna som sätter skor på våra fötter.
Det finns ingen bakgrundskontroll.
Allt vi vet är att de gillar att jobba med "främlingars fötter".
Allt de säger är lite läskigt.
"Hur känns de?"
"Ursäkta?"
"Sitter de åt?"
"Ursäkta?"
"Är det din stortå?"
"Hur vågar du?!"
"Varför går du inte runt i butiken? Visa hur söt du är i de kläderna."
"Tja, eftersom du frågar snällt..."
Jag har bestämt mig för att sluta låtsas att jag förstår saker
jag inte vet nåt om, som aktiemarknaden.
När de pratar om aktiemarknaden på nyheterna,
"aktiemarknaden i dag...", så brukar jag säga: "Intressant."
Inombords tänker jag: "Öh... Aktiemarknad."
Det sorgligaste var att mitt huvudämne i college var ekonomi.
Det är sant.
Fyra år, 80 000 dollar.
Jag är så glad att jag jobbar med det här.
Men pandemin avslöjade
hur viktigt ens yrke är för samhället.
Ståuppkomiker är inte samhällsbärande.
Vi bär inte upp ett skvatt.
De öppnade strippklubbar innan de lät oss dra ett skämt.
"Stå där borta, roliga människor. - Damer, välkomna tillbaka."
Det förvånade mig inte.
Det finns inte en tid i historien
då jag tror att jag hade varit användbar, inte ens i den första civilisationen.
"Vi behöver någon som samlar vatten, någon som bygger bostäder.
Jim, hur kan du hjälpa till?"
"Jag kan göra narr av de andra."
Det är konstigt, jag jobbar i underhållningsbranschen,
och jag förstår att det finns en allmän tro
att folk som jobbar i nöjesbranschen är narcissister
som är överbetalda för oviktiga jobb.
Men tro mig, det är fantastiskt.
Det är så bra.
Självklart finns det folk i nöjesbranschen
som har unika färdigheter som kompenseras ordentligt.
Jag pratar om unika talanger.
Nån som Pat Sajak, "Wheel of Fortunes" ex-värd.
Fanns det nåt Pat Sajak inte kunde göra?
Tänk efter. Han ledde "Wheel of Fortune".
Han var som en renässansman.
Pat Sajak är säkert en bra kille och jag älskar "Wheel of Fortune".
Jag är inte ens 80. Jag älskar "Wheel of Fortune".
Så när han slutade, blev jag lite besviken.
Och han verkar vara en bra kille.
Han samlade nog "Wheel of Fortune"-familjen
och sa: "Jag har gjort det här i några årtionden
och nu ska jag gå i pension."
Jag önskar att jag hade varit där, för då hade jag sagt:
"Du vet väl att det inte är ett riktigt jobb?"
Man får inte gå i pension efter att ha spelat Hänga gubbe.
Det enda rätta är att be om ursäkt och ge tillbaka alla pengar."
För Pat Sajak hade ett bra gig. Vet ni hur mycket han tjänade per år?
17 miljoner dollar om året.
Det kan man köpa ett par vokaler för.
17 miljoner... Och han vände inte ens bokstäverna.
Det ingick nog i förhandlingen. Han sa: "Jag kan inte göra allt."
Så de anlitade Vanna White. Han tjänade 17 miljoner, hon tre.
Ni håller väl med om att de borde ha fått noll?
När han tillkännagav sin pension, sa producenterna:
"Åh, nej, det här är hemskt.
Var ska vi hitta nån som säger: 'Din tur att snurra hjulet?'"
Men den goda nyheten
är att Pat Sajak fortsätter som konsult i programmet.
Jag vet inte vad det finns för konsultjobb på "Wheel of Fortune".
"Några nya bokstäver i dag?"
"Nej, Pat. Fortfarande samma 26 bokstäver."
"Okej, jag är på mitt kontor om ni..."
Jag älskar att jobba med stand-up.
Ibland anlitas jag för ett skådespelarjobb.
Och ibland säger regissörerna till mig: "Jim, jag vill nog se dig renrakad."
Och jag svarar: "Det vill du inte."
Varje gång jag har rakat mig äcklas jag av mitt utseende.
Jag känner att jag borde be om ursäkt.
"Förlåt. Förlåt för det här.
Jaså, du äter. Förlåt."
Det är chockerande för alla som känner mig med skägg
och de håller inte igen. De säger: "Äckligt. Var är ditt skägg?"
Och det är bara mina barn.
För ett skägg är egentligen den fattiges ansiktslyftning.
Varje komplimang en man får för sitt skägg är falsk.
"Jag gillar ditt ansikte med skägg."
"Så det är bättre täckt av hår?
Tack..."
Jag tycker synd om kvinnor. Vissa kvinnor kan inte odla skägg.
Ni måste förstå att alla män med skägg behöver det skägget.
Alla män som har skägg har sett sig i spegeln nakna
och tänkt: "Jag måste dölja det här."
Tänk på alla betydande historiska figurer som hade skägg
antagligen för att de var osäkra.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
Alla hade skägg.
Jesus. Jesus hade skägg.
Jesus gick nog på vatten, tittade ner, såg sin spegelbild och sa:
"Jesus...
Jag ska odla skägg.
Jag får inga följare när jag ser ut så här."
Förresten, så här gick Jesus.
När Jesus gick på vatten, betedde han sig som om det var svårt?
"Kan ni fatta det?
Jag går på vatten. Ta fram mobilen. Filma det här."
Eller gick han med en attityd som:
"Just det, bitch. Kolla in det här.
Japp, konungarnas konung."
Att gå på vatten var förstås ett av Jesus mirakel.
Men nån där trodde säkert att det var ett trolleritrick.
Nån kom ut och sa: "Hej, jag såg ditt gå på vatten-ploj.
Rätt coolt. Jag bokar barnkalas. Vi kan tjäna storkovan."
Och Jesus bara: "Det var inget trolleritrick. Jag är Guds son."
"Intressant artistnamn.
Här är mitt kort. Jag heter Judas."
Allt det står i Bibeln.
Det står i Bibeln.
Det står vilda saker i Bibeln, eller hur?
Tidigt bad Gud Abraham att offra sin ende son.
Gud bad Abraham att döda sin ende son.
Och Abraham sa det de flesta fäder hade sagt: "Okej, jag gör det."
Till hans försvar vet vi inte vad Abraham gjorde innan Gud bad honom.
Abraham kanske gick igenom räkningar och sa:
"Vem har lagt 500 shekel på Nintendo?"
Och i det ögonblicket sa Gud:
"Abraham, jag vill att du offrar din ende son."
Och Abraham sa: "Gärna det! Går det bra med strypning?"
Gud kommunicerade med Abraham från himlen. Jag vet inte om han skrek.
Var det nån som råkade höra samtalet?
Fanns det nån där uppe i himlen? Var Jesus uppe i himlen?
Gud sa: "Abraham, jag vill att du offrar din ende son."
Och Jesus bara: "Pappa, vad fan gör du?"
Och Gud: "Vi har gått igenom det här förut. Lägg dig inte i.
Bry dig inte om den skäggiga hippien.
Abraham, jag vill att du offrar din ende son."
Och Jesus sa: "Pappa, du kan inte be Abraham offra sin ende son."
Och Gud sa: "Nu fick jag en idé."
"Jesus, gå ner till jorden och säg till människorna att jag är din pappa."
Jesus sa: "Om jag säger till dem att du är min pappa
kan de bli arga och skada mig."
Och Gud sa: "Nej. Varför skulle de göra det?
De verkar så trevliga där nere."
Och Jesus säger: "Okej, men om de börjar skada mig, stoppar du dem."
Och Gud: "Ja, definitivt, antagligen, kanske."
Abraham belönades för sin lojalitet.
Han blev 175 år gammal.
Han dog när han var 175, vilket är coolt.
Men de sista 90 åren...
Usch. När de först skrev ner Bibeln, tror ni
att nån sa: "Vänta, ska vi verkligen skriva 175?
Vi vill väl att folk ska läsa det här?
Varför skriver vi inte bara 75?
Det är länge nog.
Jag kan se det. Medelhavsdieten. Det går ju."
175!
Om ni träffade nån i dag och den sa "min farfar levde till 175",
skulle ni säga: "Du är psykiskt sjuk."
Tänk om ni skulle leva till 175.
"Ja, jag gick i pension vid 60.
Inte visste jag att jag hade 115 år kvar.
Hur mycket pickleball kan man spela?
Jösses..."
Tack. Tack.
Det var Abrahams belöning. Han fick leva till 175.
Han är grundare av inte bara en religion, utan tre religioner.
Judendomen, kristendomen och islam, vilket är fantastiskt.
Vet ni vad som är ännu mer fantastiskt? De tre religionerna, bästa kompisar.
De kommer bra överens, inga problem.
Känner Abraham något ansvar?
Tittar han nånsin ner från himlen och tänker:
"Aj då. Det var väl inte jag som gjorde det där?"
Gud brukade vara så mycket mer involverad.
Gud styrde och ställde, pratade med Abraham, översvämningar, plågor.
Nu säger han: "Vet ni vad? Sätt Jesus ansikte på ett rostat bröd.
Jag orkar inte ens.
Nej, om de inte lyssnar, tänker jag inte försöka."
Jag antar att det jag försöker säga är att jag är kristen,
och jag säger det för att få er att känna er obekväma.
För när icke-kristna hör att jag är kristen, tänker de: "Åh, nej."
Och när kristna hör att jag är kristen, tänker de: "Åh, nej."
Så det är ett sätt att ena publiken.
Det skulle jag säga.
Tack för att ni kom, förresten.
Jag uppskattar det.
Ja, tack.
Jag är så tacksam att jag kan resa runt och syssla med stand-up,
men ni ska veta att mitt liv hemma är hemskt.
Jag har fem barn. Det är ett helvete.
Mitt liv hemma är faktiskt motsatsen till den här upplevelsen.
När jag kom ut välkomnade ni mig med applåder.
Hemma låtsas folk inte om mig.
Jag menar inte att föräldrar ska välkomnas med applåder.
Det räcker inte.
Föräldrar borde få en stående ovation.
Det borde finnas en presentatör.
"En applåd för den enda anledningen till att du lever."
Eller hur?
För att föräldraskap är en omöjlig uppgift.
Det är för svårt.
Förväntningarna är för höga.
I baseboll, om jag har 300 i genomsnitt,
alltså om jag slår bollen tre gånger av tio, så är jag bra.
Men om jag slår mitt barn en gång...
Är jag dålig på det då?
Barn är det enda vi tar bort från människokroppen
och sen behåller.
Eller hur?
Man hör aldrig nån säga:
"Där är min blindtarm. Där är min son. Ingen av dem fungerar."
Föräldrar, jag tror att vi förtjänar den här smärtan.
Vilken fräckhet att tro att man har det som krävs för att vara förälder.
Och vi kastar oss arrogant huvudstupa in i det här ansvaret.
Vi säger: "Jag tappar bort min telefon en gång om dagen.
Jag kan ta hand om en bebis.
Kan du ringa min bebis?
Ring min bebis."
Jag vet att alla här inte är föräldrar.
Får man ett barn, så är man förälder.
Får man inga barn, så förblir man bara lycklig.
Alla vill inte vara föräldrar.
Vissa väljer att inte ha barn, och jag respekterar det.
Men jag tycker inte att de ska ses som vuxna.
Hur skiljer de sig från gigantiska småbarn?
Vilken stress håller dem vakna om natten?
"Var ska jag äta brunch?"
Om du är över 30 år
och det största problemet i ditt liv är din wifi-anslutning
så är du inte vuxen.
Om du aldrig har varit ute, upptäckt en fläck
och bett i tysthet att det var choklad
så är du inte vuxen.
Om du inte har skrutit för din partner
att du inte har haft tid att duscha på tre dagar
så är du inte vuxen. Och du är möjligen en bondlurk.
Det går inte att jämföra.
Den ena har ett rikt, meningsfullt liv och den andra är förälder.
Det borde finnas en helt annan klassificering.
"Är du över 30 och har inga barn? Du är en yngre vuxen.
Hur var brunchen?"
Och kan vi erkänna att brunchen bara var en rationalisering av en alkoholist?
Nån sa: "Du får inte dricka alkohol till frukost."
"Det är inte frukost.
Det är brunch."
"Va?"
"Det är frukost. Det är lunch. Det är...grattis på födelsedagen."
Allt med brunch är löjligt.
Du sov uppenbarligen genom frukosten,
och nu kräver du fattiga riddare kl. 13.00
medan du super dig full på mimosa.
Säg att mimosan inte var ett fyllos idé?
"Har ni färskpressad apelsinjuice?
Jaså, ni har det?
Häll i lite champagne.
Vi kallar det...
...mosa."
Mimosa låter till och med som den opålitliga kollegan.
"Mimosa, var är kvartalsrapporten?"
"Jag jobbar på det."
Vill nån ut och äta liddag?
Det är lunch. Det är middag. Det är...grattis på födelsedagen."
Jag har förståelse för att vissa fysiskt inte kan få barn,
men det finns adoption och vi lär oss från tidig ålder genom filmer
som "Annie" och "Oliver"
att det finns barn där ute som behöver föräldrar
och många av de barnen kan sjunga och dansa.
Så ha ett hjärta, stötta konsten, gott folk.
Jag bryr mig inte om någon har barn.
Det är konstigt med pressen vi sätter på folk.
Ibland säger folk:
"Vem ska ta hand om dig när du blir gammal?"
Och då säger jag: "Inte mina barn."
Låt mig förstå logiken här.
Mina barn som inte har gjort annat än att tömma mig på pengar
ska alltså plötsligt vakna och ta hand om mig?
Det känns långsökt.
Och jag är inte orolig att mina barn ska sätta mig på ett ålderdomshem.
De är inga handlingsmänniskor.
"Måste jag fylla i blanketter? De får bo i garaget."
Om ni inte har barn, här är en historia
som förkroppsligar glädjen med föräldraskap.
Jag har fem barn, så jag försöker ha ensamtid med alla.
Då vet jag att jag har träffat alla.
I februari förra året gick jag ut med min då 10-årige son.
Vi gick ut med hunden och innan vi gick sa jag:
"Det är rätt kallt. Du kanske ska ha jacka."
Och han sa: "Ingen jacka. Det är dumt. Du kan inte tvinga mig."
Jag sa: "Okej. Du behöver inte ha jacka på dig."
Så vi tog en promenad.
Och när vi skulle hem, tittade han på mig och frågade:
"Pappa, kan jag få din jacka?"
Och jag tvekade inte.
För att vara förälder är som att vara synsk
och alltid ha rätt men alltid ignoreras.
Eller hur?
Hela dagen, varje dag, säger föräldrar: "Låt mig titta i min kristallkula.
Det är rätt kallt. Du kanske ska ha jacka."
"Du är fet."
"Om du är uppe sent kan du bli trött på morgonen."
"Du är skallig."
"Jag förutser ekonomiska svårigheter när jag sparkar ut dig."
Det är inte deras fel.
Barn förstår inte konsekvenser.
Föräldrar förstår konsekvenser. De kallas barn.
Barn är talande, vandrande konsekvenser.
Det är därför varje förälder ibland ser på sitt barn och tänker:
"Jag borde inte ha blivit full den kvällen."
Det är galet hur annorlunda mina barns barndom är jämfört med min.
När jag var tio år gammal brukade mamma skicka mig på ärenden.
En gång skickade hon mig till mataffären med väldigt specifika instruktioner.
Jag gick 2,5 km till affären och gjorde som jag blev tillsagd.
Jag gick fram till kassören, gav henne tio dollar och sa:
"Mamma skickade hit mig för att köpa cigaretter,
Merit Ultra Lights."
Kassörskan tittade på mig och frågade: "Hur gammal är du?"
Och jag sa: "Jag är 10 år gammal." Hon sa: "Du är en duktig pojke."
Hon gav mig komplimanger,
gav mig cigaretterna och växeln och jag gick hem och rökte hela vägen.
Vi brukade skicka barnen på ärenden ensamma.
Men nu, efter 25 år med "Law & Order: Special Victims Unit",
låter vi inte ens dem öppna kylskåpet.
Jag brukade gilla självständigheten.
Visst blev jag rädd emellanåt.
Jag var mest rädd för vuxna.
Vuxna var som onda jättar som på nåt sätt kände varandra.
"Jag känner din far."
"Hur?"
"Jag höll dig som bebis."
"Varför?"
Mina vänner var rädda för min pappa när jag växte upp.
Min bästa barndomsvän är fortfarande rädd för min pappa.
Min pappa har varit död i 30 år.
Mina barn och deras vänner ser mig som en Uber-förare,
och de har bett om en tyst åktur.
"Kan vi sänka musiken, Jim?"
"Jag ska döda dig.
Jag känner dina föräldrar. Jag ska döda dem också."
Föräldraskap handlar om uppoffringar. Vissa stora, andra små.
Vet ni hur många hemska barnfilmer jag har sett på bio?
Jag har kört frivilligt, köpt flera biljetter
och lidit mig igenom skräp. Objektivt sett dåliga filmer.
Jag behövde inte läsa en recension. Eller se trailern.
Ingen frågar sig: "Undrar om 'Smurfarna' är en bra film."
Det är det inte.
De försökte varna oss genom att kalla den "Smurfarna".
Jag har fem barn.
Jag har gått på hemska barnfilmer i 15 år,
ett och ett halvt decennium av tortyr.
Och det svåraste är självcensuren.
För efter att man har sett en film som "Trolls"
eller "My Pretty Pony",
så måste en normal vuxen vända sig till nån och säga: "Den var skit."
Alltså...
Men man kan inte säga så till en åttaåring.
Så man frågar bara: "Vad tyckte du?"
Ja, jag hoppas att de gör en till också."
Och det gör de, de gör fem till.
Och man lider sig igenom dem och tänker på alkohol.
Min far skulle aldrig ha lidit sig igenom en hemsk barnfilm.
De få gånger pappa tog med oss på bio blev vi aldrig tillfrågade.
Vi visste inte vilken film vi skulle se. Han visste inte heller!
Det var underförstått att när vi kom till bion
så skulle han välja en film, köpa biljetter och vi skulle gå in direkt.
Det spelade ingen roll när filmen började, det var början på filmen för oss.
Vi gick in i den mörka bion, satte oss ner, såg sista tredjedelen av filmen.
Lamporna tändes, folk gick.
Vi satt där och försökte lista ut vad fan vi just hade sett.
Vi kanske frågade varandra: "Hur tror du att filmen börjar?"
Sen kom en ny publik.
Lamporna släcktes. Filmen började.
Vi tittade tills pappa reste sig och gick
och vi följde efter ut.
Det var så vi såg filmer som en familj, och jag saknar det.
Ofta kändes det som om vi bara hjälpte pappa att etablera ett alibi.
"Jag kan inte ha dödat luffaren. Jag var på bio med mina barn."
Jag önskar att vi kunde ha sett "Sound of Music"
som en familj med min far.
Halvvägs genom "Sound of Music"
reser sig min far och börjar gå, följd av sina sex blonda barn.
Och alla säger:
"Oj, den familjen gillade inte alls när kapten von Trapp
rev sönder nazistflaggan."
Det skämtet var ännu roligare när alla hatade nazister.
Eller hur?
Jag vet att jag klagar mycket på mina barn, men de har förstört mitt liv.
Jag älskar dem, men de behandlar mig hemskt.
Barnlösa säger: "Jag skulle aldrig låta mina barn behandla mig illa."
Det skulle du visst. Vet du vad alternativet är?
Fängelse.
Så man låter dem behandla en illa och tänker bara på alkohol.
Om jag skulle berättade för en terapeut hur mina barn behandlar mig
men inte säga att de är mina barn...
Om jag sa: "Ja, jag bor med fem personer.
De äter all min mat.
De spenderar alla mina pengar, och när jag ber dem göra nåt,
skriker de bara på mig."
Vilken terapeut som helst skulle säga:
"Du borde flytta ut. Du är ett offer för misshandel."
Jag älskar dem och jag vet att de älskar mig.
Även om när min 18-årige son säger "jag älskar dig"
så låter det som om han provspelar för en roll han inte vill ha.
"Älskar dig, pappa."
"Okej, bra första försök. Prova igen.
Den här gången vill jag höra mer tillgivenhet,
kanske en känsla av relation."
"Älskar dig, pappa."
"Okej, vi hör av oss. Tack för att du kom."
Föräldraskap är svårt och det blir allt svårare.
Det är det man inte får veta när man får barn.
Jag antar att det vore olämpligt. "Grattis. Det kommer att bli svårt."
Som nybliven förälder måste man lista ut det själv.
Och nyfödda är så ömtåliga, de är så beroende.
Man hjälper dem att rapa.
Den nya föräldern tänker: "Det här måste vara den svåra delen."
Inte den svåra delen.
Sen blir bebisen ett litet barn. Det är kaos.
De skriker i mataffärer.
Man hindrar dem från att ta livet av sig av misstag.
Föräldern tänker: "Det här är den svåra delen."
Inte den svåra delen.
Sen blir barnet tonåring och föräldrarna säger:
"Hela grejen var ett misstag.
Vi borde inte ha gjort det här."
Eller hur?
Föräldraskap är det enda man kan göra i 13 år,
13 år, och plötsligt är man riktigt dålig på det.
Det är Guds grymmaste skämt
för han sitter där uppe och bara tittar på.
Han bara...
"De tror att de är bra på föräldraskap, va?
Kolla här.
In med hormonerna!
Det påminner mig om när Jesus var tonåring.
Han brukade vejpa."
Har nån här en tonåring?
Jag älskar den påtvingade entusiasmen.
Det bästa är när folk vars barn har flyttat ut pratar om tonåren,
för de låter alltid som om de beskriver en orkan.
"Min fru och jag trodde att vi var förberedda. Vi förlorade allt."
Det är därför orkaner är döpta efter tonåringar.
Tonåringar får en att inse att föräldraskap är en färdighet,
men mestadels är det ren tur. För det finns lätta och svåra tonåringar.
Och om du har en lätt tonåring
så betyder det inte att du är en bra förälder.
Det betyder bara att Gud inte trodde att du kunde hantera en svår.
Att uppfostra tonåringar har gjort mig till en bättre komiker.
Nej, det var fel ord...
Vänta.
En bitter komiker.
Jag vet att det låter negativt,
men det är nästan sorgligt när ett barn blir tonåring, eller hur?
För man har en söt 12-åring och sen, pang, så blir de Satan.
Man kan bokstavligen bevittna hur nyfikenheten och förundran
förvandlas till kroppsodör och dåligt omdöme.
Och sen ska du, föräldern, lära dig att kommunicera med dem.
Min fru mejlar artiklar: "Hur man pratar med sin tonåring."
Jag bara: Radera.
Hon säger alltid: "Hur ska du kommunicera med våra tonåringar?"
"Jag ska försöka med engelska."
De hör saker annorlunda.
Om jag säger till min 14-åriga dotter "skynda dig, vi är sena",
så hör hon: "Jag ska döda dig."
Men sen pratar vi igenom det och kommer överens om
att jag är en hemsk person.
Och sen dricker jag alkohol.
Har ni märkt att folk i alkoholreklam alltid skrattar och har kul?
Jag vill bara se en annons som visar en uttryckslös pappa
som sitter ensam vid köksbordet med en flaska sprit.
Slogan skulle vara:
"Bourbon - för att du är fast och självmord är uteslutet."
Är det för negativt? Ja.
Det finns tonåringar i publiken som tänker: "Vad fan gör jag här?
Jag hade ingen aning om att den här killen var en sån jävla idiot."
Men att vara tonåring i dag
är det svåraste det har varit på generationer.
Allt tonåringarna måste hantera är ju helt sjukt.
Sociala medier, droger, pornografi överallt.
Det jag försöker säga är att jag önskar att jag var tonåring.
Jag fick gå 2,5 km för att köpa cigaretter.
Den största ironin med tonåringar
är att de skäms för sina föräldrar.
Man bara: "Jaså, du skäms för mig? Har du sett dig i spegeln?"
Alla mina tonåringar har kommit fram till mig vid olika tillfällen
och sagt: "Kan du låtsas att du inte känner mig?"
"Vi kan göra det permanent."
Det är otroligt hur konsekvent pinsamhetstemat
är i föräldraskapet, eller hur?
För när ens barn är små så får man skämmas för dem hela tiden.
Vissa saker de säger eller skriker, som: "Varför är den killen så fet?"
"Är den där kvinnan en häxa?"
"Judar! Judar!"
"Det heter juice!
Juice.
Snälla, säg juice."
Det hände faktiskt mig.
Jag var på Whole Foods i New York,
och mina två blonda barn skrek efter judar.
De krävde judar på ett sätt som skulle få en att tro
att de hade fått judar förut.
"Judar, judar."
"Juice, juice.
För Guds skull, säg juice."
De älskar juice.
Inte judar. Eller, de älskar judar också.
De fick det från mig. Jag är judeälskare.
Jag är väldigt förtjust i judar.
Ens barn skämmer ständigt ut en.
Och så en dag, från ingenstans,
är man den största förödmjukelsen i deras liv.
De berättar inte när det händer.
Och det finns strikta regler som man bara lär sig om när man bryter mot dem.
Jag var på middag nyligen. Min 14-åriga dotter sa:
"Sen gick pappa in på skolan."
Min fru sa: "Älskling, du gick väl inte in på skolan?"
"Vadå? Det var kallt ute.
Vilken planet är vi på?"
Vi har tre tonåringar, plus en 12-åring och en 11-åring.
Prognosen är inte bra.
Definitivt orkansäsong. Och jag erkänner att min fru har det mycket svårare,
men allt det här är hennes fel.
Barnen kom inte ut ur min kropp.
På sätt och vis är de inte ens mina barn.
Jag vill inte låta som en konspirationsteoretiker,
men det där med spermierna som befruktade ägget,
det har jag aldrig sett med egna ögon.
Jag har sett en simulering.
Ni vet, som man fejkar en månlandning.
Män borde vara misstänksamma.
Kvinnor upptäcker att de ska bli föräldrar.
Män blir tillsagda.
Män får veta att de ska bli pappa
på samma sätt som de får veta att de har en dödlig sjukdom.
Nån kommer fram och säger: "Du borde sätta dig."
Och män har ett liknande svar: "Hur lång tid har jag?"
Fast med faderskapstest
kan vi nu vetenskapligt bevisa vem pappan är.
Men under större delen av människans existens
fick killen bara tro på vad han blev tillsagd.
"Jag är gravid. Du är pappan."
"Jag har inte varit hemma på två år."
"Det är ett mirakel."
Ibland hör man talas om ett faderskapstest.
Men man hör aldrig talas om ett moderskapstest.
Hur vet vi vem mamman är?
"Barnet kom ut ur min kropp."
"Då borde du inte vara rädd för att göra ett test."
Okej, Jim, det var kvällens dummaste skämt.
Det där... Vadå?
Självklart finns faderskapstest, för vissa män är skräp.
Och som far till fem barn,
när jag hör om män som överger sina barn,
blir jag så fylld av svartsjuka.
Det finns ingen ursäkt.
Men inget förbereder en man för föräldraskapet.
En kvinna genomgår en hel fysiologisk förändring.
Det är inte bara att barnet växer. De mår illa.
En bobyggarinstinkt tar över.
En kille känner sig likadant under hela graviditeten - värdelös.
Vilket på sätt och vis förbereder dem för faderskap.
Eller hur?
Jag tror att fäder generellt sett är underskattade. Håller ni med?
Lyssna på skilsmässopapporna.
Mamman är så klart hjälten i historien, eller hur?
När nån blir känd köper de ett hus till sin mamma.
De bjuder inte ens in pappan att bo där.
Ofta är det lättare att förstå en mors bidrag.
Jag ser det i min familj.
Mina barn ser dagligen vad min fru gör för dem.
Men när jag reser runt i landet, äter biff och klagar på mina barn,
får jag beröm för det? Nej.
Att vara pappa är som att vara reserv-quarterback i NFL.
Man är med i laget, men inte stjärnan.
Och vid de sällsynta tillfällena då man får lira,
så blir folk nervösa. Fattar ni?
Tack.
Det är otroligt hur faderns status har förändrats i vårt samhälle.
På 1950-talet fanns det ett TV-program som hette "Father knows best".
Pappa vet bäst.
Och de var inte ironiska.
De sa inte: "Vore det inte dråpligt om en pappa visste nåt?"
De var uppriktiga, för på den tiden
var den rådande tron att en pappa visste bäst.
Inte nog med att det programmet vore omöjligt i dag,
skulle man säga till nån "far vet..." så skulle ingen säga "bäst".
Säger man: "Far vet...?"
"Hur man blandar en Old Fashion? Inte vet jag."
Till och med om man frågar en pappa: "Far vet...?"
"Inte vet jag, fråga min fru.
Vad fan vill du att jag ska säga? Jag skriker inte, du skriker!
Vill du ha en Old Fashion? Okej, du ska få en Old Fashion."
Jag har tur att min fru, min start-quarterback, är fantastisk.
Vi har varit gifta i 20 år. Kan ni fatta det? 20 år.
20 år.
Och vi har ett bra äktenskap.
För man vet aldrig vad som pågår i nån annans äktenskap, eller hur?
Man kanske tror att man vet,
men hör man om en skilsmässa blir man alltid förvånad.
Ibland inser man att allt var på låtsas.
Det borde finnas priser.
"De nominerade för bästa framträdande i ett olyckligt äktenskap är..."
"Ja, hon var väldigt bra. Jag visste inte att hon föraktade honom."
Nej, min fru är fantastisk eller hennes rollprestation är fantastisk.
Hon gör allt. Hon har gjort det under hela äktenskapet.
Hon planerade hela sitt bröllop. Hon är väldigt katolik.
Hon valde ut varje psalm under hela gudstjänsten.
Jag minns att jag såg min svåger läsa Första Korinthierbrevet.
Om ni inte vet, så lyder det:
"Kärleken är tålmodig. Kärleken är snäll. Kärleken är..."
Så lät det för mig.
Men jag minns det så tydligt, för budskapet är:
"Kärlek hyser inte agg."
Och efter 20 års äktenskap, om det är nåt min fru har gjort
så är det att hysa agg
för alla mina misstag.
Hon minns saker från vår första dejt.
Hon tar upp saker från innan vi ens träffats.
"Jag minns att jag såg dig i området. Du såg så arrogant ut."
Hon minns allt.
Jag kan inte berätta vad som hände för en halvtimme sen.
Det är orättvist.
Jag säger: "Jag trodde att vi var överens."
"Vad sa jag exakt?"
"Du vinner."
Hennes minne är så bra.
Jag är övertygad om att hon hörde ett annat Första Korinthierbrevet.
"Kärleken hyser agg.
Kärleken är lite irriterad.
Kärleken uppskattar inte att du kommer tillbaka från en resa
och ifrågasätter mina beslut och underminerar mig.
Amen."
Förstår ni?
Hon är fantastisk. Jag har inga klagomål.
Kanske ett klagomål.
Inte ett klagomål, en observation.
Min fru gillar inte vår hund.
Hon är likgiltig inför vår hund.
Men för en hundälskare
känns folk som är likgiltiga för hundar som sociopater.
"Älskar du inte hundar? Vem gjorde dig illa?"
Det finns ingen ursäkt för att inte älska hundar.
Min fru är allergisk. Det är en ursäkt.
Men vår hund är så rar och lämnar inte min fru ifred.
När min fru kommer in i rummet klättrar hunden på henne medan hon nyser.
Och när min fru knuffar bort hunden så hon kan andas,
tänker en del av mig: "Var inte elak mot min hund."
Nu kanske ni undrar: "Om din fru är allergisk, varför har du ens hund
Köpte du hunden och upptäckte sen att din fru är allergisk?" Nej.
Jag har vetat att min fru är allergisk i 20 år
och jag trodde aldrig att vi skulle skaffa hund.
Vi bor i en lägenhet i New York. Vi har fem barn. Jag reser jämt.
Vi ska inte skaffa hund.
Men sen kom pandemin
och alla skäl till att inte skaffa hund försvann.
Vi hyrde ett hus i en villaförort med stor trädgård. Jag slutade resa.
Min frus allergier förändrades inte.
Mina barn började böna och be om en hund: "Kan vi skaffa hund? Kan vi skaffa hund?"
Det var varje dag.
Jag sa till min fru: "Låt mig sköta det här."
Så jag kallade till familjemöte och stod bredvid min fru och sa:
"En gång för alla, er mamma är allergisk mot hundar.
När hon är med hundar mår hon fysiskt dåligt."
Och minstingen är så söt.
Han sa: "Kan inte mamma bara få en spruta i magen?"
Han påminner mig om mig själv.
Så jag vände mig till min fru och sa: "Kan du inte bara få en spruta i magen?"
Hon sa: "Vad håller du på med?"
Och jag sa: "Varför är du arg på mig? Det var han som frågade."
Hon tyckte inte att det var roligt. Och jag såg att vi inte kom nånvart.
Så jag föreslog en kompromiss. Jag sa: "Vi kan väl ta hand om en hund?
Hunden skulle bara bo hos oss tills vi hittade ett permanent hem
eller min fru dog.
Hon tyckte inte att det var roligt och lämnade rummet.
Men nästa dag, från ingenstans, sa hon:
"Okej, vi tar hand om en hund, men vi behåller den inte."
Och jag sa: "Vi behåller den inte." Så jag tog hem en hund.
Och nåt otroligt hände. Inte nog med att barnen blev kära i hunden,
men sakta men säkert, efter att ha utsatts för hunden ibland,
så förändrades inte min frus allergi.
Men hon såg hur mycket mina barn älskade hunden.
Så hon bestämde att vi fick behålla hunden.
Hon gjorde den uppoffringen för min familj.
Och det fick mig att inse att jag inte får nog med beröm.
Jag tar inte upp det här ofta, men jag är nog allergisk mot barn.
Och vi har fem såna.
Vi har bara en hund och det är ingen tävling, men jag vinner.
Efter att vi hade haft hunden i en månad mådde frugan dåligt.
Vi trodde att hon hade covid. Hon testade negativt.
Så hon gick till läkaren och de tog ett blodprov
och de upptäckte att hon hade fått borrelia,
vilket är nåt man får av en fästing, vilket är nåt hundar bär.
Hon sa det på telefon och jag tänkte: "Hon kommer att döda mig.
Hon kommer att döda mig och det är helt rätt."
Jag stålsatte mig medan hon körde hem.
Men när hon kom hem gick hon lugnt fram till mig och sa:
"Jag har borrelia på grund av den hunden. Vad har du att säga till ditt försvar?"
Det enda jag kunde säga var: "Det var du som ville ha hunden."
Och hon sa...
"Gaslighta mig inte."
Och jag sa: "Jag har aldrig hört den termen förut."
Hon sa: "Inte?" Och jag sa:
"Jag tror inte att nån på den här planeten har hört talas om gaslighting.
Du kanske håller på att bli galen."
Nu känner jag att det är spänt i rummet. Ni måste förstå att borrelian är borta.
Hon mår bra. Och min fru är den starkaste personen jag har träffat.
Hon födde vartenda ett av våra fem barn i vår lägenhet.
Inga droger.
Hon hade borrelia. Det är borta. Innan dess hade hon en hjärntumör.
Den är borta. Jag frågade henne en gång:
"Vilken är den största utmaningen du har stött på?"
Hon sa: "Att vara gift med dig."
Och jag måste säga att jag är stolt över det.
Okej, ni har varit underbara. Tack så mycket.
Text: Pablo Diaz Bernal