Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ďakujem, Boston!
Ďakujem!
Som rád, že tu môžem byť. Vyzerám dobre.
Neviem, či to viete, ale zvyčajne som tlstý.
Ale odkedy som schudol, už som len arogantný.
A mimochodom, chudí ľudia, takto vás vnímame,
ako arogantných bastardov.
Schudol som.
Odkedy som schudol, dostávam dva typy reakcií.
Jedna skupina mi nepovie vôbec nič.
Idú rovno za mojou ženou a opýtajú sa: „Je Jim v poriadku?"
Znie to ako starostlivosť, ale ja v tom počujem odsudzovanie.
Pre nich je pravdepodobnejšie, že som chorý,
než aby som mal nejakú sebakontrolu.
„Očividne Jim necvičí a neje zdravo.
Musí mať rakovinu."
To je jedna skupina.
Ľudia z druhej skupiny prídu za mnou
a obvinia ma, že beriem lieky na potlačenie chuti do jedla.
„Ty berieš Ozempic. Priznaj sa, berieš Ozempic.“
Neberiem, jasné?
Beriem niečo iné.
Beriem Mounjaro, čo je lepšie, však?
Pretože to znie ako talianska reštaurácia.
„Vitajte v Mounjaro.
Tu nič jesť nebudete, pretože ste tučný."
Rozumiem, že niektorí ľudia sú proti liekom na potláčanie chuti.
Hovoria: „To je podvádzanie."
Nehrám najvyššiu bejzbalovú ligu.
Som len tučný chlap, ktorý sa snaží neumrieť.
„Ale nie je to fér."
Áno, ani plešatenie ani narodenie bez pigmentácie nie sú.
Ale naučil som sa s tým žiť.
Toto je pre mňa vzrušujúce obdobie.
Som štíhly. Mám tridsať rokov.
Je to šialené.
Väčšinu dospelosti som počul ten neustály vnútorný monológ:
„Jim, musíš prestať jesť. Musíš ovládať svoje impulzy.“
Už viem, že som len každý týždeň potreboval injekciu,
ktorá vo mne zabije všetku vášeň.
Veľa som sa naučil.
Teraz už chápem chudých ľudí, nezabúdate jesť.
Ste mŕtvi vo vnútri.
Život je o kompromisoch.
Iste, možno už nikdy nepocítim pravú radosť,
ale konečne sa zmestím do oblečenia, ktoré vyšlo z módy pred 30 rokmi.
Nie je to zlý obchod.
Je to šialené. Lieky na potlačenie chuti sú revolučné.
Stane sa toto.
My tuční ľudia sa staneme štíhlymi.
Potom sa zmiešame s vami, chudými bastardmi.
A keď sa nebudete dívať, zjeme vás.
Je jedno, či sme hladní, proste radi jeme.
Je úžasné, aké populárne sú lieky na potlačenie chuti do jedla.
Pretože žijeme v tejto dobe pozitívneho vnímania tela.
Krása prichádza vo všetkých tvaroch a veľkostiach.
„Tento liek ťa zbaví hladu.“
„Daj mi to alebo ťa zabijem."
Snažím sa užiť si, že som štíhly, pretože viem, že zase budem tučný.
Teda...
Toto nie je udržateľné.
Toto je liek.
Toto je 99 percent farmaceutickej spoločnosti a jedno percento malého Jima.
Áno?
Teda...
Však?
Navyše, stále mám svoje tučné oblečenie.
Nie som hlupák.
Vidím ako visí v skrini, posmieva sa mi.
„Vrátiš sa.
Oblečieš si ma.
Pamätáš, keď si zjedol celú pizzu a manželke si povedal, že nikdy neprišla?
To je to, kým naozaj si."
Ten liek mení váš postoj k jedlu.
Teraz vidím McDonald's ako zvláštnu zamilovanosť, ktorú som mal.
Hovorím si: „Nemôžem uveriť, že som ťa tak miloval.“
Stretneme sa o polnoci a prosím, nehovor to mojej žene.
Potlačenie chuti do jedla ani nebolo zamýšľané použitie.
Liek bol vytvorený na pomoc ľuďom s cukrovkou alebo niečím hlúpym.
Ale keď sa dostalo na verejnosť,
že existuje liek na cukrovku, po ktorom ľudia netúžia po šiškách,
každý tučný človek si pomyslel: „Práve som dostal cukrovku.
Ozýva sa moja cukrovka."
Nie je to prvý liek s prospešným vedľajším účinkom, áno?
Vieme o Viagre.
Hormonálna antikoncepcia lieči akné.
A samozrejme, alkohol robí ľudí atraktívnymi.
Musí to byť frustrujúce pre tých vedcov,
že vyvíjajú prelomové lieky a my sa sústredíme na vedľajší účinok.
Ako ľudia, ktorí vytvorili Viagru,
na tej tlačovej konferencii museli byť nadšení.
„No, po desaťročiach tvrdej práce
sme s mojím tímom vyvinuli túto tabletku,
ktorá zachráni životy mužom trpiacim vysokým krvným tlakom.
Má niekoľko menších vedľajších účinkov.
Nevoľnosť. Závraty. Dostanete obrovskú erekciu.
Ale...
Ale najdôležitejšie je, že je to účinný liek na vysoký krvný tlak.
Nejaké otázky?"
„Áno, tá časť s erekciou.
Ako dlho tá erekcia trvá?“
„No, to nie je naozaj dôležité, ale štyri hodiny.“
„Kriste pane."
„Ak by sme sa mohli sústrediť na to,
že ide o záchranu života pri liečbe vysokého krvného tlaku.“
„Mám otázku ohľadom krvného tlaku.
Povedzme, že mám vysoký krvný tlak a idem na rande,
povedzme, na orgie.
Kedy by bolo optimálne vziať si tabletku na erekciu?
Teda, liek na vysoký krvný tlak.“
Určite sú v publiku muži, ktorí berú Viagru,
a keď hovorím niektorí, myslím tým každého chlapa nad 40 rokov.
Mimochodom, ak užívate Viagru, nemali by ste sa cítiť trápne.
Neznamená to, že nie ste muž.
To len znamená, že časť tela, ktorá vás definuje ako muža, nefunguje.
Ste ako eunuch a oni sú mužní.
Sú aj muži nad 40 rokov, ktorí neberú Viagru,
a tí sa nazývajú celibát.
Ale veď aj ja som mal Viagru, viete, len kvôli vysokému krvnému tlaku,
a článkom.
Články sú úžasné.
Žijeme v dobe neuveriteľného medicínskeho a technologického pokroku.
Ľudia sa obávajú umelej inteligencie.
„AI prevezme kontrolu."
Dúfam, že áno.
Som vyčerpaný.
Cítim, že moja inteligencia ma dostala tak ďaleko, ako sa len dalo.
Potrebujem umelú inteligenciu.
Čítal som článok, „Prevezme AI kontrolu?“
Bol som v polovici, kým som si uvedomil, že to nie je o chlapíkovi menom Al.
„Prevezme Al kontrolu?“
Myslel som, že je to o Alovi Rokerovi
a jeho láske k A1.
„Jim, to je hlúpy vtip."
Mám pocit, že väčšina technologických pokrokov je pre mňa zbytočná.
Viete, stále mám problémy s heslami na Wi-Fi.
Aj keď je heslo napísané priamo predo mnou,
stále si hovorím: „Asi to nedokážem.“
Je to len šesť alebo osem písmen či číslic,
a cítim sa, akoby som robil SAT test.
Hovorím si: „Potrebujem viac času.
Mal som sa včera v noci lepšie vyspať."
Stalo sa vám niekedy, že vám povedali heslo na Wi-Fi?
„Naše heslo na Wi-Fi je jednoduché.
Je to len „beagle“ všetky písmená malé.
E je trojka, G je osem a posledné E je F.
„Áno, ale ako sa píše beagle?“
Technológia sa stáva čoraz zložitejšou.
Chýbajú mi jednoduchšie časy.
Pamätáte si, keď ste si mohli zvoliť svoje vlastné heslo?
Pretože teraz potrebujete schválenie,
a povie vám to týmto tónom:
„Toto heslo nie je dostatočne silné.
Toto heslo je veľmi slabé.“
Vy poviete „Je mi to jedno. Proste to použi.“
A on: „Nie, toto heslo neprijímam. Vyber si iné.“
Tak tam zadáte heslo.
A povie: „Toto heslo sa ľahko uhádne.“
„Pretože si práve videl, ako som ho zadal.“
„Vyber si iné.
Toto heslo si už použil. Vyber si iné.“
Na heslá mám zápisník.
„Vyber si iné."
„Skončil som. Už som použil svoje narodeniny.
Nemám ďalšie heslá."
Kritériá pre heslá sú smiešne.
„Heslo musí obsahovať veľké písmeno,
číslo, znak, alebo králičiu nohu,
niečo, čo mala tvoja mama na svadbe.“
Niekedy vám heslo ponúknu.
To je trochu ponižujúce.
„Hej, hlupák, chceš, aby sme ti dali heslo?“
„Nepopiera to celý zmysel?"
„Nikomu to nepovieme.
Môžeš nám veriť.
Sme bezmenný algoritmus vytvorený nadnárodnou spoločnosťou.
Tvoje heslo nezdieľame.“
„Prečo... ty žmurkáš?“
„Nie, len sa mi dostal prach do AI.“
Nechal som ich vybrať mi heslo. Skúšali ste to?
Ich heslo vyzerá, akoby nechali mačku kráčať po klávesnici.
„To som mohol vymyslieť sám.“
„Áno, ale neurobil si to, však, hlupák?“
„To si nikdy nezapamätám."
„Budeme si to pamätať za teba, hlupák.
Daj vedieť, keď to budeš potrebovať.“
„Môžem to mať teraz?“ „Nie.
Nevieme, možno si robot.“
„Počkať, nie si ty robot?“
„Áno, ale ty to nevieš. Si hlúpy.“
Zabudli ste niekedy svoje heslo a museli ste sa robiť ten kvíz s fotkami?
„Hej, idiot. Vidíš na niektorej z týchto fotografií semafor?“
Poviete si: „Čo je to vlastne semafor?“
Vždy na to príliš myslím:
„Tá tyč môže byť spojená so semaforom.
Dajú mi za to čiastočný bod?“
Zvyčajne len hádam.
Ale keď uhádnem, poviem si: „Som dobrý v hre so semaformi.
Postúpil som ďalej.
Teraz si môžem pozrieť svoj email."
Sú k nám tak povýšeneckí.
„Akceptuješ tieto cookies?“
„Cookies?"
Niekto si povedal: „Povedz tým hlupákom, že sú to keksíky.“
„Keksíky? Mám rád keksíky.
Prijímam všetky keksíky.
Môžem k tým keksíkom prijať aj mlieko?"
Prezentujú to ako darček.
„Akceptuješ tieto cookies?“
„Teda, nechcem byť neslušný.“
„Slušné je prijať cookies
a nechať nás sledovať tvoju aktivitu.“
„Len nech dostanem keksíky.“
Sme tak otvorení voči všetkému.
Bavili ste sa niekedy s niekým
o dovolenkovej destinácii a potom,
keď ste sa znova pripojili online, videli ste reklamy na túto destináciu?
A namiesto toho, aby ste boli pobúrení, že narušili vaše súkromie,
jednoducho si zarezervujete cestu?
„Zdá sa, že ideme do Mexika."
Som presvedčený, že technológia nás robí bláznivými.
Spôsob, akým všetci rozprávajú o ceste na Mars, je:
„Ideme na Mars. Nemôžem sa dočkať, kedy pôjdem na Mars.“
Nemyslím si, že hovorili o tebe.
Myslíš si, že ideš na Mars? Veď si nebol ani v Minnesote.
Nepozývali nás.
Som si istý, že sa len chválili.
Jeff Bezos vzal svojho brata do vesmíru.
Ja mám troch bratov a nechcem im kúpiť ani večeru.
Cením si ten optimizmus, ale ideme na Mars?
Preč 54 rokmi sme poslali človeka na Mesiac.
A viete, koľkokrát sme poslali človeka na Mesiac po tom?
Nula.
Viete prečo? Pretože sme nikdy neposlali človeka na Mesiac.
Ja neviem.
Neviem. Možno sme ho tam poslali.
Neviem. Možno ideme na Mars.
Úprimne, neviem, ako funguje mikrovlnka.
Ak by mi niekto povedal: „Vysvetli mikrovlnku."
Povedal by som: „Rozsvieti sa svetlo.
Otáča sa to.
Keď zazvoní zvonček, tvoj hotdog je hotový.
Som blízko?“
Je toho toľko, čo neviem.
Väčšinu času sa ani necítim ako dospelý.
Stále sa necítim pohodlne, keď si kupujem topánky.
Topánky sú jediným oblečením, ktoré si necháme obliekať od cudzinca.
Nikdy by ste nepovedali predavačke: „Oblečiete mi nohavice?
Kam idete?"
Keď kupujeme topánky, stávame sa bezradnými.
Len si sadneme a povieme:
„Urobte to vy.
Moja maminka tu nie je, tak to musíte urobiť vy.“
A pritom o týchto ľuďoch, ktorí nám obúvajú topánky, nič nevieme.
Nie je tam žiadna previerka.
Jediné, čo vieme, je, že radi pracujú s „nohami cudzích ľudí.“
Všetko, čo povedia, je divné.
„Ako vám sedia?"
„Pardon?"
„Sú tesné?"
„Čo, prosím?"
„To je váš palec?"
„Ako sa opovažujete!"
„Prečo sa neprejdete po obchode? Ukážte mi, aký ste rozkošný."
„Nuž, keď ste sa tak pekne opýtali.“
Rozhodol som sa prestať sa tváriť, že rozumiem veciam,
o ktorých nič neviem, ako napríklad burza.
Keď o burze hovoria v správach:
„Dnes na burze...“
Zvyčajne poviem: „Zaujímavé.“
V duši si hovorím: „Jasné, burza.“
Najsmutnejšie na tom je, že na vysokej škole som sa špecializoval na financie.
Áno, naozaj.
Štyri roky, 80 000 dolárov.
Som tak rád, že toto je to, čím sa živím.
Ale poviem vám, pandémia ukázala,
ako je vaša práca dôležitá pre spoločnosť.
A poviem len to, že stand-up komik nie je nevyhnutný.
Nie je ani esenciálny.
Najprv otvorili strip kluby, až potom nám dovolili hovoriť vtipy.
„Stojte tam, vtipní ľudia.
Dámy, vitajte späť.“
Neprekvapilo ma to.
Neexistuje obdobie v histórii,
kedy by som si myslel, že by som bol užitočný, ani v praveku.
„Potrebujeme niekoho, kto zoženie vodu, a postaví obydlia.
Jim, ako môžeš pomôcť?"
„Môžem si z tých ľudí robiť srandu."
Je to zvláštne, pracujem v zábavnom priemysle,
a chápem, že existuje presvedčenie,
že ľudia, ktorí pracujú v šou biznise, sú narcisti,
ktorí sú preplácaní za bezvýznamné práce.
Ale verte mi, je to úžasné.
Je to veľmi dobré.
Samozrejme, že sú v zábavnom priemysle ľudia,
ktorí majú jedinečné zručnosti a sú adekvátne odmeňovaní.
Hovorím o talente, aký sa objaví raz za generáciu, áno?
Niekto ako Pat Sajak,
bývalý moderátor Kolesa šťastia.
Bolo niečo, čo Pat Sajak nedokázal?
Zamyslite sa. Bol moderátorom Kolesa šťastia.
Bol ako renesančný človek.
Pat Sajak je určite fajn chlap, a Koleso šťastia mám rád.
A pritom ešte nemám 80.
Milujem Koleso šťastia.
Keď oznámil svoj odchod do dôchodku, bol som sklamaný.
Vyzerá ako fajn chlap.
Pravdepodobne zvolal všetkých z rodiny Kolesa šťastia
a povedal: „Robil som to desaťročia
a rozhodol som sa ísť do dôchodku.“
Keby som tam bol, povedal by som:
„Vieš, že toto nie je skutočná práca, však?
Nemôžeš odísť do dôchodku z hrania Obesenca.
Správna vec by bola ospravedlniť sa a vrátiť všetky peniaze.“
Pat Sajak mal skvelú prácu.
Viete, koľko zarábal?
Sedemnásť miliónov dolárov ročne.
Áno, za to by si mohol kúpiť pár samohlások.
Sedemnásť miliónov- A on tie písmená ani neotáčal!
Asi to bola súčasť dohody.
Povedal: "Nemôžem robiť všetko."
Tak vzali Vannu White.
On zarobil 17 miliónov.
Vanna zarobila tri milióny.
Myslím, že sa zhodneme, že by nemali zarábať nič.
Keď oznámil dôchodok, producenti si hovorili:
"Ach nie, toto je hrozné.
Kde teraz nájdeme niekoho, kto povie: ‚Je na rade, aby si zatočil kolesom?‘"
Dobrá správa je,
že Pat Sajak pokračuje v šou ako konzultant.
Neviem, aké konzultačné práce môže robiť na Kolese šťastia.
„Máme dnes nejaké nové písmená?"
„Nie, Pat. Stále tých istých 26 písmen."
„Dobre, budem vo svojej kancelárii, ak by ste..."
Milujem robiť stand-up.
Niekedy ma najímajú na herecké úlohy.
A niekedy mi režiséri týchto projektov povedia:
„Jim, chcem ťa vidieť oholeného."
A ja im odpoviem: „To nechceš."
Vždy to robím, ale po oholení brady som zo svojho vzhľadu zhnusený.
Cítim sa, akoby som sa mal ospravedlniť.
„Prepáč. Prepáčte za to.
Obeduješ? Pardon."
A nie som to len ja.
Je to šokujúce pre všetkých, ktorí ma poznajú s bradou,
a vôbec ma nešetria.
Hovoria: „Fuj. Kde máš bradu?"
A to sú len moje deti.
Pretože brada je naozaj facelift pre chudobných.
Každý kompliment, ktorý muž dostane na bradu, je vlastne sarkastický.
„S bradou máš peknú tvár."
„Aha, takže je lepšie, keď je zakrytá vlasmi.
Vďaka."
Je mi ľúto žien.
Niektorým ženám nerastie brata, viete?
Musíte si uvedomiť, že každý muž ktorý má bradu, ju naozaj potrebuje.
Každý muž s bradou sa niekedy pozrel do zrkadla s holou tvárou
a povedal si: „Toto musím skryť.“
Pomyslite na všetky významné historické osobnosti, ktoré mali brady,
pravdepodobne kvôli svojim komplexom.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
Všetci mali brady.
Ježiš. Aj on mal bradu.
Ježiš pravdepodobne kráčal po vode, dole uvidel svoj odraz, a povedal:
„Ježiš."
„Nechám si narásť bradu.
Nebudem mať žiadnych nasledovníkov, ak budem vyzerať takto.“
Mimochodom, takto Ježiš chodil.
Keď Ježiš chodil po vode, tváril sa, že je to ťažké?
Hovoril: „Oh.
Verili by ste tomu?
Kráčam po vode.
Vyberte telefón. Natočte to."
Alebo kráčal a hovoril:
„Áno, presne tak, zlatko. Pozri na to.“
„Áno, kráľ kráľov.“
Chodenie po vode bol jeden z Ježišových zázrakov.
Ale niekto si určite myslel, že to bol len kúzelnícky trik.
A povedal: „Videl som tvoje predstavenie chôdze po vode.
Celkom dobré. Organizujem detské narodeninové oslavy.
Zarobili by sme na tom."
A Ježiš na to: „To nebol žiadny kúzelnícky trik. Som Boží syn."
„Zaujímavé umelecké meno.
Každopádne, tu je moja vizitka. Volám sa Judáš."
To všetko je v Biblii.
Je to v Biblii.
V Biblii sú šialené veci.
Na začiatku Boh požiadal Abraháma, aby obetoval svojho jediného syna.
Boh chcel, aby Abrahám zabil svojho jediného syna.
A Abraham, ako väčšina otcov, povedal: „Dobre, urobím to."
Na jeho obranu, nevieme, čo Abraham robil tesne predtým, než ho Boh o to požiadal.
Možno prechádzal účty a hovoril si:
„Kto minul 500 šekelov na Nintendo?"
A vtedy Boh povedal:
„Abrahám, chcem, aby si obetoval svojho syna."
A Abrahám na to: „Rád.
Môže to byť uškrtením?"
Boh komunikoval s Abrahámom z neba.
Neviem, či na neho kričal zhora.
Počul niekto ten rozhovor?
Bol niekto tam hore v nebi? Bol tam Ježiš?
Boh hovorí: „Abrahám, chcem, aby si obetoval svojho syna."
A Ježiš: „Oci, čo to dopekla robíš?"
Boh na to: „Už sme si tým prešli.
Staraj sa o seba.
Nevenuj pozornosť tomu bradatému hipíkovi.
Abrahám, chcem, aby si obetoval svojho syna."
A Ježiš: „Oci, nemôžeš žiadať Abraháma, aby obetoval svojho syna."
Boh na to: „Niečo mi napadlo.
Ježiš, chcem, aby si išiel na Zem a povedal ľuďom, že som tvoj otec."
A Ježiš: „Ak pôjdem dole a poviem im, že si môj otec,
môžu sa nahnevať a ublížiť mi."
A Boh na to: „Nie. Prečo by to robili?
Zdajú sa byť tam dole veľmi milí."
„Dobre, ak pôjdem dole
a ublížia mi, zastavíš ich, však?"
A Boh na to: „Jasné, asi, možno."
Abrahám bol za svoju vernosť odmenený, však?
Dožil sa 175 rokov.
Zomrel vo veku 175, čo je cool.
Ale tých posledných 90 rokov?
Fuj, že?
Myslíte, že keď prvýkrát písali Bibliu,
niekto povedal: „Počkaj, naozaj chceme napísať 175?
Chceme, aby to ľudia čítali, však?
Prečo tam nedáme 75?
To je dobrý vek.
Stredomorská diéta.
To sa dá, nie?"
Stosedemdesiatpäť.
Ak by ste dnes niekoho stretli
a povedal by: „Môj dedko žil 175 rokov."
Povedali by ste: „Si mentálne chorý."
Viete si predstaviť, ak by ste žili 175 rokov?
Poviete si: „Hej, odišiel som do dôchodku v 60.
Nevedel som, že mám pred sebou ďalších 115 rokov.
Koľko padelu mám ešte hrať?
Kriste."
Ďakujem.
Abrahámova odmena.
Žil až 175 rokov.
Taktiež je zakladateľom nielen jedného náboženstva, ale hneď troch.
Judaizmus, kresťanstvo a islam, čo je úžasné.
A viete, čo je ešte úžasnejšie?
Tieto tri náboženstvá, najlepší kamaráti.
Skvele si rozumejú, žiadne problémy.
Cíti Abraham nejakú zodpovednosť?
Pozrie sa občas z neba a povie si:
„Jaj, to som naozaj nezvládol“?
Boh býval oveľa viac zapojený.
Boh bol taký aktívny, hovoril s Abrahámom, povodne, morové epidémie.
Teraz len: „Viete čo?
Dajte Ježišovu tvár na kus toastu.
Ja už proste nemôžem, chápete?
Ak ma nebudú počúvať, nebudem sa ani snažiť."
Pointa, ktorú sa snažím vyjadriť, je, že som kresťan,
a hovorím to preto, aby ste sa cítili nepríjemne.
Pretože keď nekresťania počujú: „Som kresťan,“ pomyslia si: „Ach, nie.“
A keď kresťania počujú, že poviem: „Som kresťan,“ pomyslia si: „Ach, nie.“
Takže je to spôsob, ako spojiť ľudí.
Myslím.
Ďakujem veľmi pekne, že ste prišli.
Vážim si to.
Áno, ďakujem.
Som veľmi vďačný, že môžem cestovať a robiť stand-up,
ale musím vám povedať, že môj život doma je hrozný.
Mám päť detí. Je to ako peklo.
Môj život doma je úplným opakom tohto zážitku.
Keď som sem prišiel, privítali ste ma potleskom.
Doma ma ani nezaregistrujú.
A nechcem tým povedať, že by rodičov mali vítať potleskom.
To nestačí.
Myslím, že by rodičia mali dostať dlhý potlesk postojačky.
Mal by tam byť hlásateľ.
„Privítajte človeka, vďaka ktorému ste nažive."
Však?
Pretože rodičovstvo je nemožná úloha.
Je to príliš ťažké.
Očakávania sú príliš vysoké.
V bejzbale, ak mám priemer 300,
ak trafím loptu 3-krát z 10 pokusov, som dobrý.
Ale ak udriem svoje dieťa raz...
Už som zlý rodič?
Deti sú jediná vec, ktorú vyberieme z ľudského tela
a necháme si ju.
Chápete?
Nikdy nikto nepovie:
„To je môj apendix. To je môj syn. Ani jeden z nich nefunguje.“
Verím, že my rodičia, si zaslúžime túto bolesť.
Zaslúžime si bolesť. Tá drzosť.
Tá drzosť myslieť si, že ste pripravený byť rodičom.
A len tak arogantne skočíme do tejto zodpovednosti.
„Vieš, raz za deň stratím svoj telefón.
Dokážem sa postarať o dieťa.
Môžeš zavolať moje dieťa?
Zavolaj moje dieťa.“
Uvedomujem si, že nie každý tu je rodič.
Máte dieťa, stanete sa rodičom.
Nikdy nemáte dieťa. A zostanete šťastní.
Nie každý chce byť rodič.
Niektorí sa rozhodnú nemať deti, a ja to rešpektujem,
ale títo ľudia by nemali byť považovaní za dospelých.
Čím sa líšia od obrovských batoliat?
Aký stres ich udržiava v noci hore?
„Kam pôjdem na brunch?“
Ak máte viac ako 30 rokov
a váš najväčší problém v živote je pripojenie na Wi-Fi,
nie ste dospelý.
Ak ste nikdy nevyšli von, neobjavili škvrnu
a potajomky sa nemodlili, aby to bola čokoláda,
nie ste dospelý.
Ak ste sa nikdy nechválili partnerovi,
že ste nemali čas sa osprchovať tri dni,
nie ste dospelý a možno ste vidiečan.
Nedá sa to porovnávať.
Jeden má bohatý, naplňujúci život, a druhý je rodič.
Mala by existovať iná klasifikácia.
„Máš viac ako 30 rokov, žiadne deti? Si junior dospelý.
Ako bolo na brunchi?“
Môžeme uznať, že brunch bol len racionalizáciou nejakého alkoholika.
„Nemôžeš piť alkohol na raňajkách.“
„To nie sú raňajky.
To je brunch.“
„Čo?"
„Sú to raňajky. Je to obed.
Všetko najlepšie."
Všetko okolo brunchu je smiešne.
Zjavne si prespal raňajky
a teraz požaduješ francúzske toasty o 13:00,
zatiaľ čo sa opíjaš mimosami.
Povedzte mi, že mimosa nebola nápadom opitého človeka?
„Máte čerstvo lisovanú pomarančovú šťavu?
Máte?
Nalejte tam šampanské.
Nazveme to...
mosa..."
Mimosa znie ako ten nespoľahlivý kolega.
„Mimosa, kde je štvrťročná správa?“
„Pracujem na tom.
Kto si dá olovrant?
Je to obed. Je to večera.
Je to všetko najlepšie."
Som citlivý na to, že niektorí ľudia nemôžu mať deti,
ale existuje adopcia a už od mala sa učíme prostredníctvom filmov,
ako sú Annie a Oliver,
že sú deti, ktoré potrebujú rodičov,
a mnohé z tých detí vedia spievať a tancovať.
Majte srdce, a podporujte umenie, ľudia.
Je mi jedno, či má niekto deti.
Je zvláštne, aký tlak vyvíjame na ľudí.
Hovoríme veci ako:
„Kto sa o teba postará, keď budeš starý?
Kto sa o teba postará?“
A ja hovorím: „No, určite nie moje deti.“
Vysvetlime si to.
Moje deti, ktoré zo mňa len vysávajú peniaze,
sa zrazu prebudia a postarajú sa o mňa?
To je veľký hazard.
Nebojím sa, že ma moje deti dajú do domova dôchodcov.
Nie sú až tak vynaliezaví.
„Musím vypĺňať formuláre? Dáme ich do garáže.“
Ak nemáte deti, tu je príbeh, ktorý stelesňuje radosť z rodičovstva.
Mám päť detí, takže sa s nimi snažím tráviť čas osobitne.
Tak viem, že som sa stretol so všetkými.
Minulý február som vzal svojho vtedy desaťročného syna na prechádzku.
Venčili sme našu dogu a pred odchodom som povedal:
„Vonku je chladno. Vezmi si kabát.“
A on: „Nepôjdem v kabáte. To je hlúpe. Nedonútiš ma.“
„Dobre. Nemusíš si dať kabát.“
A išli sme na prechádzku.
A po ceste naspäť sa ma opýtal:
„Ocko, môžem si dať tvoj kabát?“
A ja som neváhal.
Pretože byť rodičom je ako byť veštcom,
ktorý má stále pravdu, ale vždy je ignorovaný.
Však?
Každý deň rodičia hovoria: „Pozriem sa do svojej kryštálovej gule.
Vonku je dosť chladno. Mal by si si vziať kabát.“
„Si tučný."
„Ak budeš dlho hore, ráno budeš unavený.“
„Si plešatý."
„Predpokladám ekonomické ťažkosti, keď ťa vyhodím z domu.“
Nie je to ich vina.
Deti nerozumejú dôsledkom.
Rodičia rozumejú dôsledkom.
Nazývajú sa deťmi.
Deti sú chodiace a hovoriace dôsledky.
Každý rodič sa občas pozrie na svoje dieťa a pomyslí si:
„Viem, že som sa nemal v tú noc opiť.“
Je divné, ako sa líši detstvo, ktoré majú moje deti, od toho, ktoré som mal ja.
Pamätám si, keď som mal 10 rokov,
mama ma posielala na nákupy.
Pamätám si, ako ma raz poslala do obchodu
s veľmi konkrétnymi pokynmi.
Prešiel som dva a pol kilometra a spravil som to, čo mi povedala.
Prišiel som k pokladni, podal som jej 10 dolárov a povedal:
„Moja mama ma poslala kúpiť krabičku cigariet,
Merit Ultra Lights.“
Pokladníčka sa ma opýtala: „Koľko máš rokov?“
A ja som povedal: „Mám 10 rokov."
A ona: „Si dobrý chlapec."
Pochválila ma,
dala mi cigarety a výdavok,
a ja som išiel domov a fajčil som celú cestu.
Kedysi sme posielali deti na nákupy samé.
Ale teraz, po 25 rokoch seriálu Zákon a poriadok: Špeciálna jednotka,
sa už necítime bezpečne, keď otvárajú chladničku.
Kedysi sa mi tá nezávislosť páčila.
Určite som sa sem tam bál.
Väčšinou som sa bál dospelých.
Dospelí boli tí zlí obri, ktorí sa navzájom poznali.
„Poznám tvojho otca.“
„Odkiaľ?“
„Držal som ťa ako bábätko.“
„Prečo?"
Moji priatelia z detstva sa báli môjho otca.
Viete, môj najlepší priateľ z detstva sa dodnes bojí môjho otca.
Môj otec je mŕtvy už 30 rokov.
Moje deti a ich priatelia ma považujú za vodiča Uberu
a požiadali o tichú jazdu.
„Môžeme stíšiť hudbu, Jim?“
„Zabijem ťa.“
„Poznám tvojich rodičov.
Aj ich zabijem."
Rodičovstvo je o obetiach, že?
Niektoré sú veľké, niektoré malé.
Viete, koľko hrozných detských filmov som videl v kine?
Dobrovoľne som šoféroval, kúpil niekoľko vstupeniek
a prežil som to v úplnej biede.
Objektívne zlé filmy.
Nepotreboval som si čítať recenziu.
Nepotreboval som vidieť trailer.
Nikto sa nikdy nepýtal: „Zaujímalo by ma, či sú Šmolkovia dobrý film.“
Nie je.
Snažili sa nás varovať tým, že to nazvali Šmolkovia.
Mám päť detí.
Chodím na hrozné detské filmy už 15 rokov.
Desať a pol roka mučenia.
A najťažšia časť? Autocenzúra,
pretože po tom, čo si pozriete film ako Trollovia,
alebo Môj malý poník,
ak ste normálny dospelý, musíte niekomu povedať:
„No, to bola ale blbosť.“
Viete?
Ale to nemôžete povedať 8-ročnému.
Tak sa len opýtate: „Hej, čo povieš?
Áno, aj ja dúfam, že spravia ďalší.“
A oni skutočne spravia, spravia päť ďalších.
A vy ich pozeráte mysliac na alkohol.
Môj otec by nikdy nesedel na hroznom detskom filme.
Zriedkavo nás otec vzal na film, ktorý s nami nikdy nekonzultoval.
Nevedeli sme, na aký film ideme.
Ani on nevedel, na aký film ideme.
Bolo jasné, že prídeme do kina,
on si vyberie film, kúpi lístky a my okamžite vojdeme dnu.
Na začiatku filmu nezáležalo,
to bol začiatok filmu pre nás.
Vošli sme do tmavej sály, posadili sa, a pozerali poslednú tretinu filmu.
Svetlá sa rozsvietili, ľudia odchádzali.
My sme sedeli a snažili sa zistiť, čo sme to videli.
Opýtali sme sa jeden druhého: „Ako myslíš, že ten film začína?“
Potom prišli noví ľudia.
Svetlá zhasli. Film začal.
Pozerali sme do určitého bodu, kedy sa otec postavil a odišiel
a my sme išli za ním.
Takto sme ako rodina chodili do kina a trocha mi to chýba.
Často to vyzeralo, akoby sme len pomáhali otcovi vytvoriť alibi.
„Nemohol som zabiť toho tuláka, bol som v kine s deťmi.“
Naozaj si prajem, aby sme si pozreli Sound of Music
ako rodina s mojím otcom.
Len tak v polovici Sound of Music,
sa môj otec postaví, začne odchádzať a za ním ide jeho šesť blond detí.
A všetci v kine:
„Tej rodine sa nepáčilo, keď kapitán von Trapp
roztrhol tú nacistickú vlajku.“
Ten vtip bol ešte vtipnejší, keď všetci nenávideli nacistov.
Však?
Viem, že sa veľa sťažujem na svoje deti, ale zničili mi život.
Milujem ich, ale zaobchádzajú so mnou hrozne.
Ľudia bez detí: „Nedovolil by som im, aby sa ku mne správali zle."
Áno, dovolil.
Viete, aká je alternatíva?
Väzenie.
Dovolíte, aby sa k vám správali hrozne, a myslíte na alkohol.
Ak by som povedal terapeutovi, ako sa ku mne moje deti správajú,
ale nepoviem, že sú moje deti.
„Áno, žijem s piatimi ľuďmi.
Jedia moje jedlo.
Míňajú všetky moje peniaze, a keď ich požiadam, aby niečo urobili,
len na mňa kričia."
Každý terapeut by povedal:
„Mal by si sa odsťahovať. Si obeťou zneužívania.“
Milujem ich a viem, že aj oni milujú mňa.
Myslím, že aj keď môj 18-ročný syn povie „ľúbim ťa“,
znie to, akoby sa uchádzal o hereckú úlohu, ktorú naozaj nechce.
„Ľúbim ťa, Oci."
„Dobre, to bol dobrý začiatok. Skúsme to znova.
Tentokrát chcem počuť viac náklonnosti,
možno pocit vzťahu.“
„Ľúbim ťa, Oci."
„Dobre, ozveme sa. Ďakujeme, že ste prišli.“
Rodičovstvo je ťažké a postupne sa to zhoršuje.
To vám nepovedia, keď máte dieťa.
Bolo by to nevhodné.
„Gratulujem. Bude to naozaj ťažké.“
Takže ako novopečený rodič sa to musíte naučiť sami.
A bábätko, novorodenec, je tak krehké, tak závislé.
Pomáhate mu pri grganí.
Nový rodič si myslí: „Toto je tá ťažká časť.
Toto musí byť ono"
Nie, to nie je tá ťažká časť.
Potom sa dieťa stane batoľaťom. Je to chaos.
Kričia v obchodoch.
Doslova ich zastavujete pred tým, aby sa náhodou nezabili.
Rodič si myslí: „Toto je tá ťažká časť.
Toto musí byť ono."
To nie je tá ťažká časť.
Potom sa dieťa stane tínedžerom a rodičia si hovoria:
„Toto celé bol omyl.
Nemali sme to robiť.“
Chápete?
Rodičovstvo je jediná vec, ktorú môžete robiť 13 rokov,
13 rokov, a zrazu ste v tom naozaj zlí.
Je to najkrutejší Boží žart,
pretože on to zhora len sleduje.
Hovorí si:
„Myslia si, že sú v rodičovstve dobrí, áno?
Sledujte toto.
Zapnite hormóny!
Pripomína mi to, keď bol Ježiš tínedžer.
Fajčil elektronickú cigaretu.“
Má niekto tínedžera?
Milujem to nútené nadšenie.
Najlepšie je, keď rodičia hovoria o pubertálnych rokoch,
pretože to vždy znie, akoby opisovali hurikán.
„S manželkou sme si mysleli, že sme pripravení. Stratili sme všetko."
Preto sa hurikány nazývajú podľa tínedžerov.
Pri tínedžeroch zistíš, že rodičovstvo je zručnosť, ale väčšinou len šťastie.
Pretože sú ľahkí tínedžeri a ťažkí tínedžeri.
Ak máš ľahkého tínedžera,
neznamená to, že si dobrý rodič.
To len znamená, že Boh si nemyslel, že by si zvládol ťažkého.
Rodičovstvo tínedžerov ma urobilo lepším komikom.
Nie, to nie je ono.
Počkať.
Trpkejším komikom.
Viem, že to znie negatívne,
ale je to takmer smutné, keď sa dieťa stane tínedžerom, však?
Pretože máte to roztomilé dvanásťročné dieťa a potom bum, stane sa Satanom.
Doslova môžete byť svedkami, ako sa zvedavosť a úžas
menia na telesný zápach a zlý úsudok.
A potom vy, rodič,
sa máte naučiť, ako s nimi komunikovať.
Moja žena mi posiela články, „Ako hovoriť so svojím tínedžerom."
A ja si hovorím: „Zmazať."
Stále hovorí: „Ako chceš komunikovať s našimi tínedžermi?"
„Skúsim angličtinu."
Oni skutočne počujú veci inak.
Keď poviem svojej 14-ročnej dcére: „Ponáhľaj sa, meškáme."
Ona počuje: „Zabijem ťa."
Ale potom si to vyjasníme a dospejeme k záveru,
že som hrozný človek,
a potom si idem dať alkohol.
Všimli ste si, že v reklamách na alkohol,
sa ľudia vždy smejú a užívajú si?
Rád by som videl aspoň jednu reklamu, ktorá ukazuje bezvýrazného otca
sedieť osamelo pri kuchynskom stole s fľašou alkoholu.
Slogan by bol:
„Bourbon, pretože si uväznený a samovražda nie je možnosť."
Je to príliš negatívne? Áno je.
V publiku sú tínedžeri, ktorí si hovoria: „Prečo som tu?
Netušil som, že tento chlap je taký kolosálny idiot."
Mali by sme uznať, že byť tínedžerom dnes
je najťažšie za celé generácie.
To, s čím sa títo tínedžeri musia vyrovnávať, je šialené, však?
Sociálne médiá, všadeprítomnosť drog a pornografie.
Chcem povedať, že si prajem, aby som bol tínedžerom.
Prešiel som dva a pol kilometra kvôli cigaretám.
Myslím, že najväčšia irónia tínedžerov je,
že sa hanbia za svojich rodičov.
„Ty sa za mňa hanbíš?
Už si sa pozrel do zrkadla?"
Každý z mojich tínedžerov za mnou prišiel
a povedal: „Môžeš sa tváriť, že ma nepoznáš?"
„Môžeme to urobiť trvalým."
Je úžasné, ako je téma hanby konzistentná
počas celého rodičovstva, však?
Keď sú vaše deti malé,
neustále vás zahanbujú, však?
Kričia alebo hovoria veci ako: „Prečo je ten chlap taký tučný?"
„Je tá žena čarodejnica?"
„Židia!"
„Je to džús.
Džús.
Prosím, povedz džús."
V skutočnosti kričali, že chcú džús,
ale znelo to ako „Židia!".
Stalo sa mi to v obchode Whole Foods v New Yorku.
Ale požadovali ho takým spôsobom, že by ste si mysleli,
že už im niekedy predtým priniesli Židov.
„Židia."
„Džús.
Pre lásku Kristovu, povedzte „džús", prosím.
Milujú džús.
Nie Židov. Teda, milujú aj Židov.
To majú odo mňa. Ja som milovník Židov.
Milujem Židov."
Deti vás neustále zahanbujú,
a potom, zrazu, jedného dňa,
ste pre nich najväčším zdrojom hanby.
Nepovedia, kedy sa to stane.
A existujú prísne pravidlá, o ktorých sa dozviete až vtedy, keď ich porušíte.
Boli sme na večeri,
a moja 14-ročná dcéra:
„A potom otec vošiel do školy."
Moja žena na to: „Zlatko, však si nevošiel do školy?"
„Čo? Vonku bola zima.
Na akej sme planéte?"
Máme troch tínedžerov,
plus dvanásťročného, plus jedenásťročného.
Predpoveď, nič moc.
Určite obdobie hurikánov.
A otvorene priznávam, že moja žena to má ťažšie,
ale celé je to tak trochu jej vina.
Tie deti nevyšli z môjho tela.
V istom zmysle ani nie sú moje.
Nechcem znieť ako konšpiračný teoretik,
ale to, ako spermia oplodní vajíčko,
som nikdy osobne nevidel.
Vidieť simuláciu je jedna vec.
Tak ako by sa mohlo zinscenovať pristátie na Mesiaci?
Muži by mali byť podozrievaví.
Ženy zistia, že budú rodičmi.
Mužom sa to oznámi.
Muži sa dozvedia, že budú otcom
rovnako, ako sa dozvedia, že majú smrteľnú chorobu.
Niekto príde a povie: „Mal by si si sadnúť."
A muži na to reagujú podobne:
„Koľko času mi ešte zostáva?"
Dnes môžeme otcovstvo
vedecky dokázať pomocou testov.
Ale po väčšinu ľudskej existencie,
musel muž jednoducho veriť tomu, čo mu povedali.
„Som tehotná. Ty si otec."
„Ale ja som nebol doma dva roky."
„Je to zázrak."
Občas počujete o teste otcovstva.
Ale o teste materstva nepočujete nikdy.
Ako vlastne vieme, kto je naozaj matka?
„To dieťa vyšlo z môjho tela."
„No, tak potom by si sa nemala báť urobiť test."
Jim, to bol najhlúpejší vtip večera.
Tento- Čo?
Samozrejme, testy otcovstva existujú, pretože niektorí muži sú odpad.
Keď ako otec piatich detí
počujem o mužoch, ktorí opustia svoje deti,
cítim neskutočnú závisť.
Nie je to ospravedlniteľné.
Ale nič nepripraví muža na rodičovstvo.
Žena prechádza celou fyziologickou zmenou.
Nielenže dieťa rastie, ale prichádza aj ranná nevoľnosť,
preberá sa u nej inštinkt hniezdenia.
Muži sa počas celého tehotenstva cítia rovnako, bezcenne.
Čo ich vlastne pripravuje na otcovstvo.
Áno?
Myslím si, že otcovia sú všeobecne nedocenení.
Kto by so mnou súhlasil, však?
Počúvajte týchto rozvedených otcov, však?
Samozrejme, matka je hrdinkou príbehu, však?
Keď sa niekto stane slávnym, kúpi svojej mame dom.
Otcovi ani neponúknu, aby tam býval.
Často je jednoduchšie pochopiť prínos matky.
Vidím to v mojej rodine.
Moje deti každý deň vidia, čo pre ne moja manželka robí.
No keď cestujem po krajine,
jem steak a sťažujem sa na svoje deti,
dostanem uznanie?
Určite nie.
Byť otcom je ako byť náhradným quarterbackom v NFL.
Si v tíme, ale nie si hviezda.
A v tých zriedkavých prípadoch, keď ťa pustia do hry,
ľudia sú nervózni.
Viete?
Ďakujem.
Je neuveriteľné, ako sa postavenie otca v našej spoločnosti zmenilo.
Viete, v 50. rokoch existoval televízny seriál s názvom Otec vie najlepšie.
Otec vie najlepšie.
A nebolo to myslené ironicky.
Nebolo to v štýle: „Nebolo by smiešne, keby otec niečo vedel?“
Mysleli to úprimne,
pretože vtedy vládol názor, že otec skutočne vie najlepšie.
Nielenže by taký seriál dnes nikdy nevyrobili,
ak by ste niekomu dali doplniť vetu „Otec vie...“, nepovedali by „najlepšie“.
Ak by si povedal: „Otec vie?“
„Ako pripraviť Old Fashioned? Neviem.“
Aj keby ste prišli k otcovi a povedali: „Otec vie?“
„Čo povedať, neviem, spýtaj sa mojej manželky.
Čo odo mňa chceš počuť?
Nekričím, ty kričíš!“
„Chceš Old Fashioned? Dobre, pripravím ti Old Fashioned.“
Ja mám šťastie, moja manželka, môj hlavný quarterback, je úžasná.
Sme manželia už 20 rokov.
Verili by ste tomu? Dvadsať rokov.
Dvadsať rokov.
A máme skvelé manželstvo, z toho, čo viete,
pretože nikdy naozaj neviete, čo sa deje
v niekoho manželstve, však?
Môžete si to myslieť,
ale keď počujete o rozvode, vždy to prekvapí.
Niekedy si uvedomíte, že to bolo celé len predstavenie.
Ako keby za to mali byť udeľované ceny.
„Nominovaní za najlepší výkon v nešťastnom manželstve sú...“
„Ona bola dobrá. Bola naozaj dobrá.
Netušil som, že ho nenávidí.“
Nie, moja manželka je úžasná, alebo jej výkon je úžasný.
A robí všetko.
A robí to od začiatku nášho manželstva.
Naplánovala si svadbu sama. Je katolíčka,
takže vybrala každé čítanie na celý obrad.
Pamätám si, ako môj švagor čítal Prvý list Korinťanom.
Ak to nepoznáte, je to:
„Láska je trpezlivá. Láska je láskavá. Láska je...“
Takto to pre mňa znelo.
Ale pamätám si to tak jasne, pretože to končí vetou:
„Láska nevedie záznamy.“
A poviem vám, po 20 rokoch manželstva,
moja žena urobila jednu vec,
viedla si záznam...
o každej chybe, ktorú som kedy urobil.
Má účtenky, ktoré siahajú až k nášmu prvému rande.
Pripomína mi veci z doby, keď sme sa ani nepoznali.
„Keď som ťa videla na ulici,
vyzeral si tak arogantne.“
Pamätá si všetko.
Ja neviem povedať, čo sa stalo pred pol hodinou.
Nie je to fér.
„Myslel som, že sme sa dohodli.“
„Čo som presne povedala?“
„Vyhrávaš.“
Jej pamäť je výborná.
Som presvedčený, že počula iný Prvý list Korinťanom.
„Láska si vedie záznamy.
Láska je podráždená.
Láske sa nepáči, keď sa vraciaš z ciest
a spochybňuješ rozhodnutia, ktoré som urobila.
Amen."
Viete?
Je úžasná. Nesťažujem sa.
No, jednu sťažnosť som mal.
Nie sťažnosť, skôr postreh.
Moja manželka nemá rada nášho psa.
Vlastne, je voči nemu ľahostajná.
Ale pre milovníkov psov,
ľudia ktorí sú voči psom ľahostajní, pôsobia ako sociopati.
Je to ako: „Ty nemáš rád psov? Kto ti ublížil?“
Neexistuje výhovorka, prečo nemilovať psov.
Moja manželka má alergiu. To je jedna výhovorka.
Ale náš pes je taký zlatý a vôbec nedá manželke pokoj.
Kedykoľvek manželka vojde do miestnosti, pes po nej začne loziť.
A keď moja manželka psa odtlačí, aby mohla dýchať,
vždy je vo mne časť, ktorá si pomyslí: „Hej, buď milá na môjho psa.“
Asi si hovoríte: „Ak má tvoja žena alergiu,
prečo vôbec máte psa?
Kúpili ste si psa a až potom zistili, že má alergiu?"
Nie.
Vedel som, že má alergiu už 20 rokov
a nikdy som nečakal, že si zaobstaráme psa.
Nikdy som to neplánoval. Žijeme predsa v byte v New Yorku.
Máme päť detí. Ja neustále cestujem.
Nebudeme si kupovať psa.
Ale potom prišla pandémia
a všetky dôvody, prečo si psa nezaobstarať, akosi zmizli.
Prenajali sme si dom na predmestí s veľkým dvorom.
Prestal som cestovať.
Manželkina alergia sa nezmenila.
Hlavne moje deti začali prosiť o psa.
„Môžeme si zaobstarať psa?"
Bolo to každý deň.
Povedal som žene: „Nechaj to na mňa.“
Zvolal som rodinnú poradu, postavil som sa vedľa manželky a povedal:
„Raz a navždy, vaša mama má alergiu na psy.
Keď je v blízkosti psov, cíti sa fyzicky zle.“
Môj najmladší, je taký milý,
povedal: „Nemôže si mama proste dať injekciu do brucha?“
Pripomína mi mňa.
Tak som sa otočil a povedal:
„Nemôžeš si dať injekciu do brucha?“
A ona: „Čo to robíš?“
„Neviem, prečo sa hneváš na mňa.
To on sa pýtal.“
Nepovažovala to za vtipné.
A videl som, že nikam sa nedostávame.
Tak som navrhol kompromis.
„Čo keby sme si vzali psa na dočasnú starostlivosť?
Pes by s nami žil len dovtedy, kým by sme mu nenašli trvalý domov,
alebo kým by moja manželka nezomrela.“
Naozaj si nemyslela, že je to vtipné a odišla z miestnosti.
Ale na druhý deň, z ničoho nič, povedala:
„Dobre, vezmeme psa na dočasnú starostlivosť, ale nezostane s nami.“
„Nezostane s nami.“
Tak som šiel vziať psa, a priniesol som ho domov.
A stalo sa niečo neuveriteľné.
Nielenže sa deti do toho psa zamilovali,
ale pomaly, s časom a občasným vystavením sa psovi,
sa manželkina alergia nezmenila.
Ale videla, ako veľmi deti psa milujú.
Tak sa rozhodla, že si ho môžeme nechať.
Obetovala sa pre rodinu.
A uvedomil som si, že nedostávam dostatočné uznanie.
Často to nespomínam, ale myslím si, že som alergický na deti.
A máme ich päť.
Viete, máme len jedného psa a nie je to súťaž, ale vyhrávam.
Po asi mesiaci, čo sme mali psa, sa moja manželka cítila unavená.
Mysleli sme, že má COVID.
Tak išla k doktorovi, urobili jej krvný test
a zistili, že sa nakazila lymskou boreliózou,
čo je niečo, čo dostanete od kliešťa, a kliešte sú niečo, čo nosia psi.
Povedala mi to po telefóne a pomyslel som si: „Ona ma zabije.
Áno. Zabije ma a má na to plné právo.“
Keď šoférovala domov, ja som sa pripravoval.
Ale keď vošla do domu,
veľmi pokojne prišla ku mne a povedala:
„No, mám lymskú boreliózu kvôli tomu psovi.
Čo na to povieš?“
A ja som povedal jediné, čo som mohol povedať:
„Ty si bola tá, ktorá chcela psa.“
A ona povedala...
povedala: „Nemanipuluj ma."
A ja som povedal: „Nikdy som to slovo predtým nepočul.“
„Nikdy si nepočul o manipulácii?"
A ja: „Nikto na tejto planéte nepočul o manipulácii.
Možno sa zbláznila.“
Cítim v miestnosti napätie.
Musíte pochopiť, že lymská borelióza je preč.
Je v poriadku. A moja žena je najsilnejšia osoba, akú som kedy stretol.
Všetkých päť detí porodila v našom byte.
Žiadne drogy.
Mala lymskú boreliózu. Je v poriadku.
Predtým mala nádor na mozgu.
Je preč. Je v poriadku.
A raz som sa jej spýtal:
„Aká bola tvoja najväčšia výzva?"
A ona povedala: „Byť vydatá za teba.“
A musím povedať, že som na to hrdý.
Dobre, boli ste skvelí. Ďakujem veľmi pekne.