Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Takk, Boston!
Takk!
Det er flott å være her. Jeg tar meg godt ut.
Jeg er vanligvis en feit fyr.
Men etter å ha gått så mye ned i vekt, er jeg bare arrogant.
Og forresten, tynne folk, det er sånn vi ser på dere.
Som arrogante kødder.
Etter at jeg har slanket meg, får jeg to ulike reaksjoner.
Én gruppe vil ikke engang si noe til meg.
De går bort til kona mi og spør: "Går det bra med Jim?"
Det høres ut som bekymring, men jeg hører bare bedømmelse.
For dem er det mer sannsynlig at jeg er syk
enn at jeg noen gang vil ha selvdisiplin.
"Jim trener åpenbart ikke og spiser ikke sunt.
Han må ha kreft."
Det er én gruppe.
Den andre gruppen kommer bort til meg
og anklager meg for å ta appetittdempende middel.
"Innrøm det, du går på Ozempic."
Men jeg går ikke på det.
Jeg går på noe annet.
Jeg går på Mounjaro, som er bedre, ikke sant?
For det høres ut som en italiensk restaurant.
"Velkommen til Mounjaro.
Når du er her, spiser du ikke noe fordi du er en tjukkas."
Jeg forstår at noen er imot appetittdempende midler.
De sier: "Det er juks."
Jeg spiller ikke Major League Baseball.
Jeg er bare en feit fyr som prøver å ikke dø.
"Men det er urettferdig."
Det er heller ikke hårtap og å bli født uten pigmentering.
Men jeg har lært å takle det.
Dette er en spennende tid for meg.
Jeg er tynn. Jeg er i 30-årene.
Det er sprøtt.
Som voksen har jeg hørt en konstant indre monolog.
"Du må slutte å spise. Du må styre impulsene dine."
Men alt jeg trengte, var en ukentlig sprøyte
som drepte all lidenskapen i meg.
Jeg har lært så mye.
Nå forstår jeg at dere tynne folk ikke glemmer å spise.
Dere er døde på innsiden.
Livet handler om kompromiss.
Jeg vil kanskje aldri føle ekte glede igjen,
men jeg får endelig plass i klærne som gikk av moten for 30 år siden.
Så det er ikke så ille.
Disse appetittdempende midlene forandrer alt.
Dette vil skje.
Alle vi feite blir tynne.
Så menger vi oss med dere, stankelbein.
Og når dere ikke følger med, spiser vi dere.
Sult betyr ikke noe, vi liker bare å spise.
Det er utrolig hvor populære appetittdempende midler er.
For vi lever i en kroppspositiv tidsalder.
"Skjønnhet kommer i alle former og størrelser."
"Dette middelet demper sult."
"Gi det til meg, ellers dreper jeg deg."
Jeg prøver å nyte å være tynn, for jeg vet at jeg vil bli feit igjen.
Jeg mener...
Dette er ikke bærekraftig.
Dette skyldes medisinen.
Dette er 99 prosent legemiddelindustrien, én prosent lille Jim.
Ikke sant?
Jeg mener...
Ikke sant?
Dessuten har jeg fortsatt tjukkasklærne mine.
Jeg er ikke dum.
Jeg ser hvordan de henger og håner meg i klesskapet.
"Du kommer tilbake.
Du kommer til å gå med meg.
Husker du da du spiste en hel pizza, men sa til kona at den aldri kom?
Det er den du virkelig er."
Medikamentet endrer holdningen din til mat.
Jeg ser nå på McDonald's som en merkelig forelskelse.
"Jeg kan ikke fatte at jeg var så forgapt i deg.
Møt meg ved midnatt, men si ikke noe til kona mi."
Appetittdemping var ikke engang den tiltenkte bruken.
Medisinen ble laget for å hjelpe folk med diabetes eller noe teit.
Men da det ble kjent
at det var en diabetesmedisin som fikk folk til å ikke være fysne på smultringer,
sa alle feite: "Jeg fikk nettopp diabetes.
Oi, diabetesen min gir utslag."
Det er ikke den første medisinen med en ønsket bivirkning.
Vi kjenner til Viagra.
P-piller kurerer kviser.
Og selvfølgelig gjør alkohol folk attraktive.
Men det må være frustrerende for forskerne
som utvikler livsendrende medisiner, og vi henger oss opp i en bivirkning.
De som utviklet Viagra,
er nok kjempegira på pressekonferansen.
De sier: "Etter flere tiår med hardt arbeid
har teamet mitt og jeg utviklet en pille
som vil redde livet til menn som lider av høyt blodtrykk.
Det er noen små bivirkninger.
Kvalme. Svimmelhet. Du får en svær ståpikk.
Men...
Men det viktigste er at dette er en livreddende blodtrykksmedisin.
Noen spørsmål?"
"Ja, ståpikkdelen.
Hvor lenge varer ståen?"
"Det er ikke så viktig, men fire timer."
"Herregud."
"Hvis vi kunne fokusere på det faktum
at dette er livreddende blodtrykksmedisin."
"Jeg har et blodtrykksspørsmål.
Si jeg hadde høyt blodtrykk og skulle på date,
la oss si en orgie,
når er det mest gunstig å ta ståpikk-pillen?
Jeg mener, blodtrykksmedisinen?"
Det er nok noen menn i publikum som tar Viagra.
Og med noen mener jeg alle menn over 40.
Tar du Viagra, trenger du ikke være flau. Det betyr ikke at du ikke er en mann.
Det betyr bare at kroppsdelen som definerer deg som mann, ikke fungerer.
Du er som en evnukk, og de er mandige.
Det er noen menn over 40 som ikke tar Viagra,
og de lever i sølibat.
Men jeg har tatt Viagra, for det høye blodtrykket mitt
og artiklene.
Artiklene er utrolige.
Vi lever i en tid med utrolige medisinske og teknologiske fremskritt.
Folk er bekymret for kunstig intelligens.
"KI kommer til å ta over."
Jeg håper det.
Jeg er utslitt.
Jeg føler at intelligensen min har tatt meg så langt jeg vil komme.
Jeg trenger kunstig intelligens.
Jeg leste en artikkel: "Vil AI ta over?"
Jeg hadde lest halve, før jeg innså at den ikke handlet om en fyr kalt Al.
"Vil Al ta over?"
Jeg trodde det handlet om Al Roker
og hans begeistring for A1.
"Jim, det er en teit vits."
De fleste teknologiske fremskrittene er bortkastet på meg.
Jeg sliter fortsatt med Wi-Fi-passord.
Selv om passordet står skrevet rett foran meg,
tenker jeg: "Jeg klarer nok ikke dette."
Det er bare seks-åtte bokstaver eller tall,
men det føles som en avgangseksamen.
Jeg bare: "Jeg trenger mer tid.
Jeg burde ha sovet bedre i natt."
Har noen fortalt deg et Wi-Fi-passord?
"Å, Wi-Fi-passordet vårt er kjempelett.
Det er bare "beagle" med små bokstaver.
Og E-en er tre, og G-en er åtte, og den siste E-en er en F."
"Ja, men hvordan staver man beagle?"
Teknologien blir stadig mer komplisert.
Jeg savner de enklere tidene.
Husker du da du kunne velge ditt eget passord?
For nå må du få det godkjent.
De er alltid nedlatende.
"Det passordet er ikke sterkt nok.
Det passordet er veldig svakt."
"Jeg bryr meg ikke. Bare bruk det."
"Nei, jeg godtar ikke det passordet. Velg et annet."
Du skriver et passord.
"Det passordet er for lett å gjette."
"Det er fordi du så meg skrive det."
"Velg et annet. Du har alt brukt det passordet. Velg et annet."
Jeg får skrivesperre når det gjelder passord.
"Velg et annet."
"Jeg gir meg. Jeg har brukt bursdagen min.
Jeg har ikke flere."
Passordkriteriene er latterlige.
"Passordet må ha en stor bokstav, et siffer, et tegn eller en harelabb,
noe moren din brukte i bryllupet sitt."
Iblant tilbyr de et passord.
Det er litt ydmykende.
"Du, din fjott, skal vi bare gi deg et passord?"
"Motvirker ikke det hele hensikten?"
"Vi sier det ikke til noen.
Du kan stole på oss.
Vi er en ansiktsløs algoritme skapt av et multinasjonalt storkonsern.
Vi deler ikke passordet ditt."
"Hva... hvorfor... Blunker du?"
"Nei, jeg fikk bare litt støv på AI-en min."
Jeg har latt dem velge passord. Har dere gjort det?
Det passordet ser ut som de lot en katt gå på tastaturet.
"Jeg kunne ha funnet på det."
"Men det gjorde du vel ikke, dummen?"
"Jeg kommer aldri til å huske det."
"Vi skal huske det for deg, din dust.
Bare si ifra når du trenger det."
"Kan jeg få det nå?" "Nei.
Du kan være en robot."
"Men er ikke du en robot?"
"Ja, men det vet ikke du. Du er så dum."
Har du noen gang glemt passordet, og så må du ta den quizen med bildene?
"Din dust! Ser du et trafikklys på noen av bildene?"
Et øyeblikk tenker du: "Hva er et trafikklys igjen?"
Jeg overtenker alltid.
"Den stangen kan være koblet til et trafikklys.
Kan man få delvis rett?"
Jeg pleier å gjette.
Men når jeg får det til: "Jeg er god på trafikklysleken."
Kom meg til neste nivå.
Nå kan jeg sjekke min egen e-post."
De er så nedlatende mot oss.
"Godtar du disse cookiene?"
"Cookiene?"
Noen sa: "Bare si til idiotene at det er cookier."
Og vi bare: "Cookier? Jeg liker cookier.
Jeg godtar alle cookiene.
Kan jeg godta melk med cookiene?"
De presenterer det som en gave.
"Godtar du disse cookiene?"
"Jeg vil ikke være uhøflig."
"Det høflige er å godta cookiene
og la oss spore internettaktiviteten din."
"Så lenge jeg får cookiene."
Vi finner oss i alt sammen.
Har du noen gang snakket med noen om et feriemål,
og neste gang du er på nettet, får du opp annonser for det reisemålet?
Og i stedet for å bli sint over at personvernet ditt ble krenket,
bestilte du bare turen?
"Vi skal visst til Mexico."
Jeg er overbevist om at teknologien gir oss vrangforestillinger.
Alle snakker jo om å dra til Mars. "Vi skal til Mars.
Vi skal til Mars. Jeg gleder meg sånn."
Jeg tror ikke de mente deg.
Hvorfor skal du til Mars? Du har ikke vært i Minnesota.
De inviterte oss ikke.
De skrøt nok bare.
Jeff Bezos tok med broren sin til verdensrommet.
Jeg har tre brødre, og jeg vil ikke engang spandere middag på dem.
Jeg setter pris på optimismen, men skal vi til Mars?
Vi sendte en mann til månen for 54 år siden.
Vet du hvor mange ganger vi har sendt en mann dit siden?
Null.
Vet du hvorfor? For vi sendte aldri en mann til månen.
Jeg vet ikke.
Vi sendte kanskje en mann til månen.
Vi skal kanskje til Mars.
Jeg vet ikke hvordan en mikrobølgeovn fungerer.
Hvis truet meg med våpen: "Forklar mikrobølgeovnen!"
Jeg ville sagt: "Et lys slår seg på.
Den dreier seg rundt.
Når den plinger, er pølsen din ferdig.
Er det i nærheten?"
Det er så mye jeg ikke vet.
Mesteparten av tiden føler jeg meg ikke voksen.
Jeg er ennå ikke komfortabel med å kjøpe sko i en butikk.
Sko er de eneste klærne vi lar en vilt fremmed ta på oss.
Man spør aldri en butikkansatt: "Kan du ta på meg disse buksene?"
"Hvor skal du?"
Men når vi kjøper sko, blir vi hjelpeløse.
Vi setter oss ned og sier:
"Gjør det, du.
Mamma er ikke her, så du må gjøre det."
Vi aner ingenting om disse folka som setter sko på føttene våre.
Det er ingen bakgrunnssjekk.
Alt vi vet, er at de liker å jobbe med "fremmedes føtter".
Alt de sier, er litt ekkelt.
"Hvordan føles de på?"
"Unnskyld?"
"Er de stramme?"
"Hva behager?"
"Er det stortåen din?"
"Hvordan våger du!"
"Hva med å gå rundt i butikken litt? Vis meg hvor søt du er i det antrekket."
"Siden du spurte så pent."
Jeg skal slutte å late som jeg forstår ting
jeg ikke har peiling på, som aksjemarkedet.
Når de snakker om aksjemarkedet på nyhetene: "Dagens aksjemarked... "
Jeg pleier å si: "Interessant."
På innsiden tenker jeg: "Duh, aksjemarkedet..."
Det tristeste er at jeg studerte økonomi på college.
Jeg gjorde virkelig det.
Fire år, 80 000 dollar.
Jeg er så glad for at dette er jobben min.
Men pandemien avslørte
hvor viktig ens yrke er for samfunnet.
Standup-komiker er ikke en samfunnsviktig rolle.
Ikke engang vettig.
De åpnet strippeklubber før de lot oss fortelle en vits.
"Stå der borte, humorister.
Mine damer, velkommen tilbake."
Det overrasket meg ikke.
Det finnes ikke en epoke i historien
der jeg tror jeg ville vært nyttig, selv ikke i urtiden.
"Vi trenger noen til å samle vann og bygge hus.
Jim, hvordan kan du hjelpe?"
"Jeg kan gjøre narr av dem."
Det er rart, jeg jobber i underholdningsbransjen,
og jeg forstår at det hersker en oppfatning
om at folk i underholdningsbransjen er narsissister
som er overbetalt for uviktige jobber.
Men tro meg, det er utrolig.
Det er så bra.
Selvfølgelig er det noen i underholdningsbransjen
som har unike ferdigheter som blir behørig belønnet.
Jeg snakker om uhyre sjeldne talenter.
Noen som Pat Sajak,
tidligere programvert i Wheel of Fortune.
Var det noe Pat Sajak ikke kunne gjøre?
Han var programleder for Wheel of Fortune.
Han var som en renessansemann.
Pat Sajak er sikkert en bra fyr, og jeg elsker Wheel of Fortune.
Jeg er ikke engang 80.
Jeg elsker Wheel of Fortune.
Så da han pensjonerte seg, ble jeg litt skuffet.
Han virker grei.
Så han samlet nok alle fra Wheel of Fortune
og sa: "Jeg har gjort dette i et par tiår,
og jeg har bestemt meg for å pensjonere meg."
Jeg skulle ønske jeg var der. Da hadde jeg sagt:
"Du vet at dette ikke er en ekte jobb?
Du kan ikke pensjonere deg fra å spille hengt mann.
Det rette å gjøre er å si unnskyld og gi tilbake alle pengene."
Pat Sajak gjorde det bra. Vet dere hvor mye han tjente i året?
Sytten millioner dollar i året.
Ja, det skulle holde til et par vokaler.
Sytten millioner... Og han snudde ikke engang bokstavene.
Det inngikk nok i forhandlingene.
Han sa: "Jeg kan ikke gjøre alt."
De fikk Vanna White.
Han tjente 17 millioner.
Vanna tjente tre millioner.
Vi kan nok enes om at ingen av dem burde tjene noe.
Da han pensjonerte seg, sa produsentene:
"Å nei, dette er forferdelig.
Hvordan skal vi finne en annen som kan si: "Det er din tur til å snurre hjulet?"
De gode nyhetene er
at Pat Sajak fortsetter som konsulent i programmet.
Jeg vet ikke hva slags konsulentarbeid det er snakk om på Wheel of Fortune.
"Er det kommet noen nye bokstaver i dag?"
"Nei, Pat. Fortsatt de samme 26 bokstavene."
"Greit, jeg er å finne på kontoret mitt..."
Jeg elsker å drive med standup.
Iblant hyres jeg inn til en skuespillerjobb.
Og noen ganger sier regissørene til meg:
"Jeg vil gjerne se deg glattbarbert."
Og jeg sier: "Jeg tror ikke det."
Jeg gjør det, men etter at jeg har raket meg, blir jeg kvalm av utseendet mitt.
Jeg går rundt og føler at jeg burde beklage.
"Beklager dette.
Å, du spiser. Beklager."
Det er ikke bare meg.
Det er sjokkerende for alle som kjenner meg med skjegg.
De legger ikke noe imellom. "Ekkelt. Hvor er skjegget ditt?"
Og det er bare barna mine.
For et skjegg er en fattigmanns ansiktsløftning.
Alle komplimenter en mann får for skjegget, er tvetydige.
"Jeg liker ansiktet ditt med skjegg." "Så det er bedre dekket av hår.
Takk."
Jeg synes synd på kvinner.
Noen kvinner kan ikke anlegge skjegg.
Dere må forstå at alle menn med skjegg trenger det skjegget.
Alle menn med skjegg så seg i speilet på et tidspunkt
og tenkte: "Jeg må skjule dette."
Tenk på alle de viktige historiske skikkelsene som hadde skjegg.
Det var nok fordi de var usikre.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
Alle hadde skjegg.
Jesus! Jesus hadde skjegg.
Jesus gikk nok på vannet, så ned på speilbildet sitt, og tenkte:
"Jøsses!"
"Jeg må anlegge skjegg.
Jeg får ingen følgere når jeg ser sånn ut."
Forresten, det var sånn Jesus gikk.
Da Jesus gikk på vannet, oppførte han seg som om det var vanskelig?
Kan du tro det?
Jeg går på vann.
Frem med mobilen. Ta bilde."
Eller spankulerte han sånn: "Ja, det stemmer, duster. Se bare her."
"Ja, kongenes konge."
Å gå på vannet var et av Jesus' mirakler.
Men noen trodde nok det bare var et trylletriks.
"Jeg så forestillingen din der du gikk på vannet.
Ganske kult. Jeg booker bursdagsfester for barn.
Vi kan håve inn."
Jesus sier: "Det var ikke et trylletriks. Jeg er Guds sønn."
"Interessant artistnavn.
Her er kortet mitt. Jeg heter Judas."
Alt det står i Bibelen.
Det står i Bibelen.
Det står noen ville ting i Bibelen.
Ganske tidlig ba Gud Abraham om å ofre sin eneste sønn.
Gud ba Abraham om å drepe sin eneste sønn.
Abraham, som de fleste fedre, sa: "Greit, jeg gjør det."
I hans forsvar vet vi ikke hva Abraham gjorde rett før Gud spurte ham.
Kanskje Abraham gikk gjennom regninger. "Hvem brukte 500 shekel på Nintendo?"
Og i samme stund sa Gud:
"Jeg vil at du skal ofre din eneste sønn."
Og Abraham sa: "Med glede.
Kan det være et kvelningsoffer?"
Gud kommuniserte med Abraham fra himmelen.
Jeg vet ikke om han ropte ned.
Overhørte noen samtalen?
Var det noen der oppe i himmelen? Var Jesus i himmelen?
"Abraham, jeg vil at du skal ofre din eneste sønn."
Og Jesus sa: "Pappa, hva i helvete gjør du?"
Gud sa: "Vi har snakket om dette før. Pass dine egne saker.
Ikke bry deg om den skjeggete hippien.
Abraham, jeg vil at du skal ofre din eneste sønn."
Jesus sa: "Pappa, du kan ikke be Abraham om å ofre sin eneste sønn."
Gud sa: "Det gir meg en idé.
Jesus, dra ned på jorden og fortell menneskene at jeg er faren din."
"Hvis jeg drar ned dit og sier at du er faren min,
kan de bli sinte og skade meg."
Gud sa: "Nei. Hvorfor skulle de gjøre det?
De virker så hyggelige der nede."
"Hvis jeg drar ned dit og de skader meg, så stopper du dem."
"Ja visst, sannsynligvis, kanskje."
Abraham ble belønnet for lojaliteten sin.
Han fikk leve til han ble 175.
Han døde da han var 175, som er kult.
Men de siste 90 årene.
Uff da.
Da de skrev Bibelen, tror dere
det var noen som sa: "Vent litt, skal vi virkelig skrive 175?
Vi vil vel at folk skal lese dette?
Hvorfor skriver vi ikke bare 75?
Det er et langt liv.
Jeg kan se det for meg. Middelhavsdiett. Jeg kunne ha klart det."
Hundre og syttifem.
Hvis du møtte noen i dag,
og de sa: "Bestefar ble 175",
ville du sagt: "Du er sinnslidende."
Tenk om du levde til du ble 175?
"Ja, jeg pensjonerte meg da jeg var 60.
Jeg ante ikke at jeg hadde 115 år igjen.
Hvor mye racketsport skal jeg spille?"
Jeg bare: "Jøss."
Takk.
Abrahams belønning var å få leve til han ble 175.
Han er også en grunnlegger av ikke bare én, men tre religioner.
Jødedommen, kristendommen og islam, som er utrolig.
Vet du hva som er enda mer utrolig? De tre religionene er bestevenner.
De kommer godt overens, ingen problemer.
Føler Abraham noe ansvar?
Ser han ned fra himmelen og tenker:
"Uff da, det var vel ikke jeg som gjorde det?"
Gud pleide å være så mye mer involvert.
Gud var så direkte, snakket med Abraham, oversvømmelser, pester.
Nå sier han bare: "Vet du hva?
Bare vis Jesu' ansikt på et stykke ristet brød.
Jeg klarer det bare ikke.
Nei, hvis de ikke vil høre, gidder jeg ikke å prøve."
Poenget mitt er vel at jeg er kristen.
Grunnen til at jeg sier det, er for å gjøre deg ukomfortabel.
For når ikke-kristne hører meg si: "Jeg er kristen", tenker de: "Å nei."
Og når kristne hører meg si: "Jeg er kristen", tenker de: "Å nei."
Så det er en måte å samle publikum på.
Vil jeg påstå.
Takk for at dere kom, forresten.
Jeg setter pris på det.
Ja, takk.
Jeg er så takknemlig for at jeg kan reise rundt og gjøre standup,
men dere må vite at livet mitt hjemme er forferdelig.
Jeg har fem barn. Det er et helvete.
Livet mitt hjemme er det motsatte av denne opplevelsen.
Da jeg kom ut, ble jeg tatt imot med applaus.
Hjemme blir jeg ikke engang anerkjent.
Jeg sier ikke at foreldre må bli møtt med applaus.
Det holder ikke.
Foreldre burde få stående applaus.
De bør kunngjøres.
"Ta godt imot den eneste grunnen til at du lever."
Ikke sant?
Å være forelder er en umulig oppgave.
Det er for vanskelig.
Forventningene er for høye.
I baseball, hvis jeg har et gjennomsnitt på 300
og treffer tre av ti ganger, er jeg flink.
Men hvis jeg slår ungen min én gang...
Da er jeg en dårlig forelder?
Barn er det eneste vi fjerner fra menneskekroppen
og beholder.
Ikke sant?
Ingen sier: "Det er blindtarmen min. Det er sønnen min. Ingen av dem virker."
Jeg tror, foreldre, at vi fortjener denne smerten.
Vi fortjener smerten. Tenke seg.
Tenke seg til å tro at man er rustet til å være forelder.
Og vi kaster oss arrogant ut i dette ansvaret.
"Jeg mister mobilen én gang for dagen.
Jeg kan ta meg av en baby.
Kan du ringe babyen min?
Ring babyen min."
Jeg vet at ikke alle her er foreldre.
Du får et barn, du blir forelder.
Du får aldri barn. Du forblir lykkelig.
Ikke alle vil bli foreldre.
Noen velger å ikke få barn, og jeg respekterer det.
Men jeg synes ikke de bør anses som voksne.
Hvordan er de annerledes enn store smårollinger?
Hva slags stress er det som holder dem våkne om natten?
"Hvor skal jeg spise brunsj?"
Hvis du er over 30 år
og det største problemet i livet ditt er Wi-Fi-forbindelsen,
er du ikke voksen.
Hvis du aldri har vært ute, oppdaget en flekk
og bedt en stille bønn om at det er sjokolade,
er du ikke voksen.
Hvis du ikke har skrytt til samboeren din
om at du ikke har hatt tid til å dusje på tre dager,
er du ikke voksen, og du kan være en bondetamp.
Det kan ikke sammenlignes.
Én har et rikt, meningsfylt liv, og den andre er en forelder.
Det burde være en helt annen klassifisering.
"Å, du er over 30, ingen barn? Du er en juniorvoksen.
Hvordan var brunsjen?"
Kan vi forresten innrømme at brunsj bare er en alkoholikers unnskyldning?
"Du kan ikke drikke alkohol til frokost."
"Det er ikke frokost.
Det er brunsj."
"Hva?"
"Det er frokost. Det er lunsj.
Gratulerer med dagen."
Alt med brunsj er latterlig.
Du forsov deg til frokosten,
og nå krever du arme riddere kl. 13,
mens du super i deg mimosa.
Si meg at mimosa ikke var en fyllebøttes geniale idé?
"Har dere ferskpresset appelsinjuice?
Jaså?
Hell i litt champagne.
Vi kaller det...
...mosa."
Mimosa høres ut som en upålitelig kollega.
"Mimosa, hvor er kvartalsrapporten?"
"Jeg jobber med saken."
"Hvem vil spise liddag?
Det er lunsj. Det er middag.
Gratulerer med dagen."
Jeg er oppmerksom på at noen ikke er i stand til å få barn,
men man kan adoptere, og vi lærer fra tidlig alder gjennom filmer,
som Annie og Oliver,
at det finnes barn der ute som trenger foreldre.
Og mange av de barna kan synge og danse.
Så vær snill og støtt kunsten, folkens.
Jeg bryr meg ikke om noen har barn.
Det er rart at vi legger så mye press på folk.
Folk sier blant annet:
"Hvem skal ta vare på deg når du blir gammel?"
Jeg sier: "Ikke barna mine."
La meg forstå logikken her.
Barna mine som ikke har gjort annet enn å tømme meg for penger,
skal plutselig våkne og ta vare på meg?
Det føles som et sjansespill.
Jeg frykter ikke at barna mine skal plassere meg på gamlehjem.
De er ikke så snarrådige.
"Må jeg fylle ut skjemaer? Bare plasser ham i garasjen."
For dere barnløse, her er en historie som oppsummerer gleden ved å være forelder.
Jeg har fem barn, så jeg prøver å ha alenetid med hver av dem.
Slik vet jeg at jeg har møtt alle.
Forrige februar gikk jeg tur med min da ti år gamle sønn.
Vi luftet hunden vår, og før vi dro, sa jeg:
"Det er kaldt ute. Du bør ta på deg jakke."
"Å gå med jakke er teit. Du kan ikke tvinge meg."
"Greit. Du må ikke ha på jakke."
Så vi gikk på tur.
Og på vei tilbake så han på meg og spurte:
"Pappa, kan jeg få jakken din?"
Og jeg nølte ikke.
For å være forelder er som å være et synsk medium
som alltid har rett, men alltid blir ignorert.
Ikke sant?
Hele dagen, hver dag, sier foreldre: "La meg se i krystallkulen min.
Det er ganske kaldt ute. Du bør kanskje ta på jakke."
"Du er feit."
"Hvis du er sent oppe, kan du bli trøtt om morgenen."
"Du er skallet."
"Jeg spår økonomiske problemer når jeg sparker deg ut av huset."
Det er ikke deres feil. Barn forstår ikke konsekvenser.
Foreldre forstår konsekvenser.
De kalles barn.
Barn er konsekvenser som går og snakker.
Alle foreldre ser av og til på barnet sitt og tenker:
"Jeg burde ikke ha blitt dritings den kvelden."
Det er sprøtt hvor annerledes barndommen til barna mine er enn min var.
Da jeg var ti år, pleide mamma å sende meg på ærender.
En gang sendte meg på butikken
med helt bestemte instrukser.
Jeg gikk 2,5 km til butikken og gjorde som jeg fikk beskjed om.
Jeg gikk rett bort til kassadama, ga henne ti dollar og sa:
"Mamma sendte meg hit for å kjøpe en kartong med sigaretter,
Merit Ultra Lights."
Kassadama så på meg og spurte: "Hvor gammel er du?"
Og jeg sa: "Jeg er ti år."
Hun sa: "Du er en flink gutt."
Hun skrøt av meg,
ga meg sigarettene og vekslepengene,
og jeg gikk hjem og røykte hele veien.
Vi pleide å sende barn på ærender alene.
Men nå, etter 25 år med Spesialavsnittet,
føler vi oss ikke trygge når de åpner et kjøleskap.
Jeg pleide å like friheten.
Jeg var redd nå og da.
Jeg var for det meste redd for voksne.
Voksne var onde kjemper som kjente hverandre.
"Jeg kjenner faren din."
"Hvordan?"
"Jeg holdt deg som baby."
"Hvorfor?"
Vennene mine var redde for faren min.
Bestevennen min fra barndommen er fortsatt redd for faren min.
Faren min har vært død i 30 år.
Barna mine og vennene deres ser på meg som en Uber-sjåfør,
og de har bedt om en stille kjøretur.
"Kan vi skru ned musikken, Jim?"
"Jeg dreper deg."
"Jeg kjenner foreldrene dine.
Jeg dreper dem også."
Å være forelder handler om å ofre ting.
Noen store, noen små.
Vet du hvor mange fæle barnefilmer jeg har sett på kino?
Jeg har frivillig kjørt, kjøpt flere billetter
og sett på absolutt søppel.
Objektivt sett, dårlige filmer.
Jeg trengte ikke å lese en anmeldelse eller se en trailer.
Ingen spurte seg selv: "Mon tro om Smurfene er en god film."
Det er den ikke.
De prøvde å advare oss ved å kalle den Smurfene.
Jeg har fem barn.
Jeg har sett forferdelige barnefilmer i 15 år.
Halvannet tiår med tortur.
Og det vanskeligste er selvsensuren.
For etter å ha sett en film som Troll,
eller My Pretty Pony,
hvis du er en normal voksen, må du si til noen:
"Den sugde balle."
Ikke sant?
Men du kan ikke si det til en åtteåring.
Så du spør bare: "Hva synes du?
Ja, jeg håper også at de lager en til."
Og det gjør de, de lager fem til.
Du ser hver eneste én av dem og tenker bare på alkohol.
Faren min ville aldri sittet gjennom en fæl barnefilm.
De sjeldne gangene faren min tok oss med på kino, ble vi aldri rådført.
Vi visste ikke hvilken film vi skulle se. Han visste ikke hvilken film vi skulle se.
Det var forstått at når vi kom til kinoen,
skulle han velge en film, kjøpe billetter, og vi skulle gå inn med en gang.
Det spilte ingen rolle når filmen begynte. Det var starten på filmen for oss.
Vi gikk inn i den mørke kinosalen, satte oss, så den siste tredjedelen av en film.
Lysene ble slått på, folk gikk ut.
Vi ble sittende og prøvde å finne ut hva i helvete vi nettopp så.
Kanskje vi spurte hverandre: "Hvordan tror du filmen starter?"
Så kom det et nytt publikum.
Lysene ble slått av. Filmen startet.
Vi så filmen frem til faren min bare reiste seg og gikk,
og vi fulgte etter ham ut.
Det var sånn vi så på film som en familie, og jeg savner det litt.
Ofte føltes det som vi bare hjalp faren min med å skaffe seg et alibi.
"Jeg kan ikke ha drept den omstreiferen. Jeg var på kino med barna mine."
Jeg skulle ønske vi kunne ha sett The Sound of Music
som en familie med faren min.
Halvveis gjennom filmen
reiser faren min seg og går ut, etterfulgt av sine seks blonde barn.
Alle på kinoen sier:
"Den familien likte det ikke da kaptein von Trapp rev i stykker naziflagget."
Den spøken var enda morsommere da alle hatet nazister.
Ikke sant?
Jeg vet jeg klager mye over barna mine, men de har ødelagt livet mitt.
Jeg elsker dem, men de behandler meg fælt.
Barnløse: "Jeg ville aldri latt barna mine behandle meg fælt."
Jo da.
Vet du hva alternativet er?
Fengsel.
Så du lar dem behandle deg fælt mens du tenker på alkohol.
Hvis jeg fortalte en terapeut hvordan barna mine behandler meg,
uten å si at de var barna mine.
"Jeg bor med fem personer. De spiser all maten min.
De bruker alle pengene mine, og når jeg ber dem gjøre noe,
brøler de bare til meg."
Enhver terapeut ville sagt:
"Du bør flytte ut. Du er offer for mishandling."
Jeg er glad i dem, og jeg vet at de er glad i meg.
Selv om når min 18-årige sønn sier: "Jeg er glad i deg",
høres det ut som han prøvespiller for en rolle han ikke vil ha.
"Glad i deg, pappa."
"Det var en god start. Vi prøver igjen.
Denne gangen vil jeg høre mer hengivenhet,
kanskje en følelse av tilknytning."
"Glad i deg, pappa."
"Du hører fra oss. Takk for at du kom."
Å være forelder er vanskelig, og det blir gradvis vanskeligere.
De sier ikke det når du får barn. Det hadde vel ikke passet seg.
"Gratulerer. Det blir veldig vanskelig."
Som nybakt forelder må du finne ut av det selv.
Og en nyfødt baby er så skjør og så avhengig av deg.
Du hjelper dem å rape.
Den nybakte forelderen tenker: "Dette må være det vanskelige."
Ikke den vanskelige delen.
Så blir barnet en smårolling. Det er kaos.
De skriker i matbutikkene.
Du stopper dem bokstavelig talt fra å ta livet av seg ved et uhell.
Foreldrene tenker: "Dette er det vanskelige."
Ikke den vanskelige delen.
Så blir barnet tenåring, og foreldrene sier:
"Hele denne greia var et feiltrinn.
Vi burde ikke ha gjort dette."
Ikke sant?
Å være forelder er det eneste du kan gjøre i 13 år,
13 år, og så er du plutselig dårlig på det.
Det er Guds slemmeste spøk.
For Han sitter der oppe og bare ser på.
Han bare...
"De tror de har dreisen på barneoppdragelse.
Følg med nå.
Fyr i gang hormonene!
Dette minner meg om da Jesus var tenåring.
Han pleide å vape."
Er det noen her som har en tenåring?
Jeg liker den påtvungne entusiasmen.
Det beste er når folk med tomt rede snakker om tenårene,
for det høres alltid ut som de beskriver en orkan.
"Kona og jeg trodde vi var forberedt. Vi mistet alt."
Derfor er orkaner oppkalt etter tenåringer.
De får deg til å innse at å være forelder er en ferdighet, men det er mest flaks.
Tenåringer kan være både enkle og vanskelige.
Hvis du har en enkel tenåring, er du ikke dermed en god forelder.
Det betyr bare at Gud ikke trodde du kunne takle en vanskelig en.
Å ha tenåringer har gjort meg til en bedre komiker.
Nei, det stemmer ikke.
Vent.
En bitter komiker.
Jeg vet det høres negativt ut,
men det er nesten trist når et barn blir tenåring.
For du har en søt 12-åring, og så blir de plutselig Satan.
Du kan bokstavelig talt se nysgjerrigheten og undringen
forvandles til kroppslukt og dårlig dømmekraft.
Og så må du, forelderen, lære å kommunisere med dem.
Kona mi sender meg artikler: "Hvordan snakke med tenåringen din."
Jeg bare: "Slett."
"Hvordan har du tenkt å kommunisere med tenåringene?"
"Jeg skal prøve engelsk."
De hører ting annerledes.
Hvis jeg sier til dattera mi på 14: "Skynd deg, vi er sent ute",
hører hun: "Jeg skal drepe deg."
Men så snakker vi om det og kommer til enighet
om at jeg er en fæl person.
Og så drikker jeg alkohol.
Har dere sett at i reklamer for alkohol
ler alltid folk og hygger seg?
Jeg vil bare se én reklame som viser en uttrykksløs far
som sitter alene ved et kjøkkenbord med en flaske sprit.
Slagordet er:
"Bourbon, fordi du er fanget og selvmord er utelukket."
Er det for negativt? Ja.
Tenåringer i publikum tenker: "Hvorfor i helvete er jeg her?
Jeg ante ikke at han var en kjempesvær kødd."
Å være tenåring i dag er tøffere enn det har vært på generasjoner.
Det disse tenåringene må takle, er galskap, ikke sant?
Sosiale medier, narkotika er utbredt, det florerer med pornografi.
Jeg skulle ønske jeg var tenåring.
Jeg måtte gå 2,5 km for å kjøpe sigaretter.
Den største ironien med tenåringer
er at de er flaue over foreldrene sine.
"Å, du er flau over meg?
Har du sett deg i speilet?"
Hver av tenåringene mine har kommet bort til meg
og sagt: "Kan du late som du ikke kjenner meg?"
"Vi kan gjøre det permanent."
Det er utrolig hvor konstant flauhet er et tema
under barneoppdragelsen.
For når barna dine er små,
gjør de deg alltid flau, ikke sant?
Noe av det de sier eller skriker. "Hvorfor er den fyren så feit?"
"Er den kvinnen en heks?"
"Jøder!"
"Det heter juice.
Juice.
Vennligst si juice."
Det skjedde med meg.
Jeg var på Whole Foods i New York,
og mine to blonde barn skrek etter jøder.
De krevde jøder på en måte som fikk deg til å tro
at de hadde fått jøder levert før.
"Jøder."
"Juice.
For Guds skyld, si juice.
De elsker juice.
Ikke jøder. De elsker jøder også.
De fikk det fra meg. Jeg elsker jøder.
Jeg elsker jøder."
Barna dine gjør deg konstant flau.
Og plutselig en dag
er du den største kilden til ydmykelse i livet deres.
De sier ikke når det skjer.
Det er strenge regler som du bare hører om når du bryter dem.
Ved middagsbordet sa min 14 år gamle datter:
"Og så spaserte pappa inn på skolen."
Kona mi sa: "Kjære, du gikk vel ikke inn på skolen?"
"Hva? Det var kaldt ute.
Hvilken planet er vi på?"
Vi har tre tenåringer,
pluss en 12-åring, pluss en 11-åring.
Ingen god prognose.
Definitivt orkan-sesong.
Jeg innrømmer at det er mye vanskeligere for kona mi.
Men alt er på en måte hennes feil.
Disse barna kom ikke ut av kroppen min.
På en måte er de ikke engang barna mine.
Jeg vil ikke fremme konspirasjonsteorier,
men det med at sæd befrukter egget,
det har jeg aldri sett med egne øyne.
Jeg har sett en simulering av det.
Slik man kan iscenesette en landing på månen.
Menn bør være mistenksomme.
Kvinner finner ut at de skal bli foreldre.
Menn får høre det.
Menn får høre at de skal bli far
slik de får høre at de har en dødelig sykdom.
Noen kommer bort og sier: "Du burde sette deg."
Og menn reagerer likt.
"Hvor mye tid har jeg?"
Med farskapstester kan vi vitenskapelig bevise hvem faren er.
Men for det meste av menneskets eksistens
måtte fyren bare tro på det han ble fortalt.
"Jeg er gravid. Du er faren."
"Jeg har ikke vært hjemme på to år."
"Det er et mirakel."
Av og til får du høre om en farskapstest.
Men man hører aldri om en morskapstest.
Hvordan vet vi hvem moren er?
"Barnet kom ut av kroppen min."
"I så fall bør du ikke være redd for å ta en prøve."
Ok, Jim, det er kveldens dummeste vits.
Den der... Hva?
Det finnes farskapstester, for noen menn er søppel.
Og som fembarnsfar, når jeg hører om menn som forlater barna sine,
blir jeg så sjalu.
Det er ingen unnskyldning. Men ingenting forbereder en mann på å bli forelder.
En kvinne går gjennom en fysiologisk endring.
Hun bærer ikke bare frem barnet, men det er morgenkvalme,
et redeinstinkt tar over.
En fyr føler det samme under hele svangerskapet, verdiløs.
Noe som forbereder dem på farskap.
Ikke sant?
Fedre er stort sett undervurdert.
Hvem er enig med meg?
Hør på disse skilte fedrene.
Moren er åpenbart helten i historien.
Når noen blir berømt, kjøper de et hus til moren sin.
Faren får ikke engang bo der.
Ofte er det lettere å forstå en mors bidrag.
Jeg ser det hos oss.
Barna mine ser daglig hva kona mi gjør for dem.
Men når jeg reiser landet rundt,
og spiser biff og klager på barna mine,
får jeg æren?
Absolutt ikke.
Å være far er som å være reservequarterback i NFL.
Du er på laget, men du er ikke stjernen.
Og de sjeldne gangene du faktisk får spille,
er folk nervøse.
Ikke sant?
Takk.
Det er utrolig hvordan farsrollen har endret seg i samfunnet.
På 1950-tallet var det et TV-program som het Far vet best.
Far vet best.
Og de var ikke ironiske.
De sa ikke: "Ville det ikke vært hysterisk om en far visste noe?"
De var oppriktige, for på den tiden
var den rådende oppfatning at en far visste best.
Ikke bare ville de aldri sendt det programmet i dag,
hvis du sa "far vet", ville ingen sagt "best".
Du sier: "Far vet...?"
"Hvordan mikse en old fashioned? Jeg vet ikke."
Selv om du gikk bort til en far og sier: "Far vet...?"
"Jeg vet ikke... spør kona mi.
Hva pokker skal jeg si?
Jeg roper ikke. Du roper."
"Vil du ha en old fashioned? Jeg skal mikse en til deg."
Jeg er heldig med kona mi. Min startende quarterback er fantastisk.
Vi har vært gift i 20 år.
Tenke seg. Tjue år.
Tjue år.
Og vi har et flott ekteskap, så vidt deg bekjent.
For man vet aldri hva som skjer i andres ekteskap.
Du tror kanskje det, men en skilsmisse er alltid overraskende.
Noen ganger innser du at det bare var skuespill.
Det burde finnes priser.
"De nominerte for beste prestasjon i et ulykkelig ekteskap er... "
"Hun var god. Hun var veldig god.
Jeg ante ikke at hun foraktet ham."
Kona mi er fantastisk, eller prestasjonen hennes er fantastisk.
Nei, min... Og hun gjør alt.
Det har hun gjort siden vi ble gift.
Hun planla bryllupet. Hun er svært katolsk.
Så hun valgte ut alle bibellesningene i hele seremonien.
Jeg husker at jeg så svogeren min lese Første Korinterbrev.
Det er: "Kjærligheten er tålmodig. Kjærligheten er velvillig. Den..."
Sånn lød det for meg.
Men jeg husker det så godt fordi det slutter med:
"Kjærligheten gjemmer ikke på det onde."
Og etter 20 års ekteskap
har kona mi gjort én ting,
hun har notert seg...
alle feil jeg noensinne har gjort.
Hun har kvitteringer fra vår første date.
Hun nevner ting fra før vi møttes.
"Jeg husker at jeg så deg i nabolaget. Du så så arrogant ut."
Hun husker alt.
Jeg husker ikke en halvtime tilbake.
Det er urettferdig.
"Jeg trodde vi var enige."
"Nøyaktig hva sa jeg?"
"Du vinner."
Hun husker så godt.
Jeg er overbevist om at hun hørte et annet Første Korinterbrev.
"Kjærligheten gjemmer på det onde.
Den er litt irritert.
Den setter ikke pris på at du kommer hjem fra reiser
og tviler på avgjørelsene mine og undergraver meg.
Amen."
Ikke sant?
Hun er ganske utrolig. Jeg klager ikke.
Hvis jeg hadde én klage...
Ikke en klage, en observasjon.
Kona mi liker ikke hunden vår.
Hun er likegyldig til den.
Men for en hundeelsker
fremstår folk som ikke bryr seg om hunder, som sosiopater.
"Elsker du ikke hunder? Hvem gjorde deg vondt?"
Det er ingen unnskyldning for å ikke elske hunder.
Kona mi er allergisk. Det er én unnskyldning.
Men hunden vår er så søt og lar ikke kona mi være i fred.
Når hun kommer inn i rommet, klatrer hunden på henne.
Og når kona mi dytter hunden vekk så hun kan puste,
er det alltid en del av meg som tenker: "Ikke vær slem mot hunden min."
Du undres kanskje: "Hvis kona di er allergisk, hvorfor har dere hund?
Fikk dere hund, og så fant dere ut at hun er allergisk?" Nei.
Jeg har visst at kona mi er allergisk i 20 år,
og jeg forventet ikke at vi skulle få hund.
Det gjorde jeg aldri. Vi bor i en leilighet i New York.
Vi har fem barn. Jeg reiser støtt.
Vi skal ikke få oss hund.
Men så kom pandemien,
og alle grunnene til ikke å få hund forsvant.
Vi leide et hus i en forstad med en stor hage.
Jeg sluttet å reise.
Min kones allergier endret seg ikke.
Hovedsakelig tryglet barna om en hund.
"Kan vi få en hund?"
Det skjedde hver dag, så jeg sa: "La meg ta meg av dette."
Jeg innkalte til familiemøte og sto ved siden av kona mi og sa:
"Bare så det er sagt, moren deres er allergisk mot hunder.
Når hun er nær hunder, blir hun fysisk dårlig."
Yngstemann, han er så søt, sa: "Kan ikke mamma bare få en sprøyte i magen?"
Han minner meg om meg selv.
Så jeg spurte kona mi:
"Kan du ikke bare få en sprøyte i magen?"
"Hva pokker gjør du?"
"Hvorfor er du sint på meg?
Det var han som spurte."
Hun likte ikke spøken.
Jeg så at vi ikke kom noen vei.
Så jeg foreslo et kompromiss.
"Hva om vi ble fosterhjem for en hund?
Hunden ville bare bo hos oss til vi fant et permanent hjem
eller kona mi døde."
Hun syntes ikke det var morsomt i det hele tatt og forlot rommet.
Men neste dag, ut av det blå, sa hun:
"Greit, vi kan bli fosterhjem for en hund, men vi beholder den ikke."
"Vi beholder den ikke." Så jeg kom hjem med en hund.
Så skjedde det noe utrolig.
Ikke bare forelsket barna mine seg i hunden,
men etter hvert som tiden gikk og med eksponering for hunden,
så endret ikke konas allergier seg.
Men hun så hvor høyt barna mine elsket hunden.
Så hun bestemte seg for at vi kunne beholde hunden.
Hun oppofret seg for familien.
Det fikk meg til å innse at jeg ikke får nok ære.
Jeg nevner ikke dette ofte, men jeg tror jeg er allergisk mot barn.
Og vi har fem av dem.
Vi har bare én hund, og det er ingen konkurranse, men jeg vinner.
Da vi hadde hatt hunden i en måned, følte kona mi seg sløv.
Vi trodde det var covid, men nei.
Hun dro til legen, og de tok en blodprøve.
Det viste seg at hun hadde fått borreliose.
Det er noe du får fra en flått, som er noe hunder fostrer.
Hun sa det på telefonen. Jeg tenkte: "Hun vil drepe meg.
Hun vil drepe meg, og hun har all rett til å drepe meg."
Jeg stålsatte meg da hun kjørte hjem.
Men da hun kom inn, gikk hun rolig bort til meg.
"Jeg har borreliose på grunn av den hunden.
Hva har du å si til ditt forsvar?" Alt jeg kunne si, var:
"Det var du som ville ha hunden."
Og hun sa...
Hun sa: "Slutt å gaslighte meg."
Og jeg sa: "Jeg har aldri hørt det uttrykket før."
"Har du aldri hørt om gaslighting?"
Og jeg sa: "Jeg tror ikke noen på planeten har hørt om gaslighting.
Du holder på å gå fra vettet."
Nå føler jeg litt spenning i rommet.
Det dere må forstå, er at borreliosen er borte.
Hun har det bra. Kona mi er den sterkeste personen jeg har møtt.
De fem barna, hun fødte alle barna i leiligheten vår.
Uten smertestillende.
Hun hadde borreliose. Den er borte.
Før det hadde hun en hjernesvulst. Den er borte. Hun har det bra.
Jeg spurte henne:
"Hva har vært din største utfordring?"
Og hun sa: "Å være gift med deg."
Og jeg må si at jeg er stolt av det.
Dere har vært en glede. Tusen takk.
Oversatt av Vibeche Standal Dart