Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszi, Boston!
Köszönöm!
Nagyon jó itt lenni, jól nézek ki.
Tudják, általában dagadt vagyok,
de mivel sokat fogytam, most már csak arrogáns vagyok.
És igen, soványak, ilyennek látjuk magukat.
Arrogáns barmoknak.
Lefogytam,
és azóta kétféle reakciót kapok.
Az egyik csoport tagjai nem is mondanak semmit,
csak a nejemtől kérdezik meg: „Jim jól érzi magát?”
Aggodalomnak tűnik, de én ítélkezésnek veszem,
mert szerintük esélyesebb, hogy beteg vagyok,
mint hogy van önuralmam.
„Jim nem sportol, és egészségtelenül étkezik.
Biztos rákos.”
Ez az egyik csoport.
A másik csoport tagjai odajönnek hozzám,
és azzal vádolnak, hogy étvágycsökkentőt szedek.
„Ozempicet szedsz, valld be!”
Nem szedek.
Másfélét szedek.
Mounjarót, ami jobb,
mert a neve úgy hangzik, mint egy olasz étteremé.
„Köszöntjük a Mounjaróban!
Ha itt jár, nem kap enni, mert dagadt disznó.”
Megértem, hogy egyesek ellenzik az étvágycsökkentőt.
Azt mondják: „Az csalás!”
Nem a profi ligában baseballozok.
Csak egy dagi vagyok, aki igyekszik nem meghalni.
„De ez nem fair!”
Ja, a kopaszodás és a pigmentmentes bőr sem az.
De megbékéltem velük.
Nagyon izgalmas időszak ez nekem.
Vékony, harmincas pali vagyok.
Őrület!
Egész életemben ez a belső monológ ment a fejemben:
„Jimmy, ne zabálj! Fékezd az ösztöneidet!”
Ma már tudom, hogy csak heti egy szuri kell,
ami kiöli belőlem a szenvedélyt.
Rengeteget tanultam!
Ma már értem, hogy a soványak nem enni felejtenek el,
hanem belül halottak!
Az élet kompromisszumok sora. Jó, többé nem érzek igazi örömöt,
de végre feljönnek rám a ruháim, amik 30 éve kimentek a divatból.
Nem is olyan rossz alku.
Őrület! Forradalmiak ezek az étvágycsökkentők.
A következő fog történni.
Mi, kövérek lefogyunk,
aztán vegyülünk magukkal, sovány barmokkal,
és amikor nem figyelnek, megesszük magukat.
Még jóllakottan is. Imádunk enni.
Elképesztő, milyen népszerűek az étvágycsökkentők.
Mert a testpozitivitás korát éljük.
A szépség sokféle alakot és méretet ölt.
„A gyógyszertől nem leszel éhes.”
„Ide vele, különben megöllek!”
Igyekszem élvezni a soványságot, mert úgyis megint el fogok hízni.
Mert...
Ez nem egy fenntartható állapot!
Ez a gyógyszer hatása.
99 százalék gyógyszercégek, egy százalék kicsi Jim.
Igaz?
Úgy értem...
Igaz?
Amúgy meg még megvannak a dagiruháim!
Nem vagyok hülye!
Ott lógnak a szekrényben, és rajtam gúnyolódnak.
„Úgyis visszajössz!
Fel fogsz venni!
Emlékszel? Befaltál egy pizzát, elmondtad az asszonynak, és nem mentél el?
Ez vagy te valójában!”
A gyógyszer megváltoztatja az ételhez való viszonyt.
Ma már úgy tekintek a McDonald's-ra, mint egy fura fellángolásra.
„El sem hiszem, hogy beléd voltam esve!
Találkozzunk éjfélkor, és ne szólj a nejemnek!”
Nem is az volt a cél, hogy elnyomja az étvágyamat.
A gyógyszert cukorbetegségre vagy hasonló baromságra találták ki.
De amint kiderült,
hogy van egy diabétesz-gyógyszer, ami megszünteti a fánk iránt sóvárgást,
minden kövér azt mondta: „Csak cukorbeteg vagyok.
A cukorbetegségem miatt van.”
Nem ez az első gyógyszer, aminek jótékony mellékhatása van.
Ott a Viagra,
a fogamzásgátló eltünteti a pattanásokat,
az alkohol pedig vonzóvá tesz másokat.
De dühítő lehet a tudósok számára,
hogy életmentő szereket találnak fel, de a mellékhatásuk miatt szedjük őket.
Akik a Viagrát kitalálták,
biztos izgatottak voltak a sajtótájékoztatón.
„Nos, több évtizedes kemény munkát követően
csapatommal kifejlesztettük ezt a pirulát,
ami megmenti majd a magas vérnyomásban szenvedő férfiak éltét.
Vannak enyhe mellékhatásai.
Hányinger, szédülés, kemény dákó,
de...
De a legfontosabb az, hogy ez egy életmentő vérnyomáscsökkentő szer.
Van kérdés?”
„Igen, a kemény dákóról.
Mennyi ideig tart a dákó merevsége?”
„Hát, ez nem igazán fontos, de négy óráig.”
„Sirály!”
„Koncentráljunk arra,
hogy ez egy életmentő vérnyomáscsökkentő gyógyszer.”
„Én a vérnyomásról kérdeznék.
Tegyük fel, magas a vérnyomásom, és randira megyek,
mondjuk, egy orgiára.
Mikor optimális bevenni a dákópirulát...
vagyis a vérnyomáscsökkentőt?”
Biztos itt is van pár férfi, aki Viagrát szed.
Pár, vagyis minden 40 feletti pasi.
És ha valóban szednek Viagrát, ne szégyelljék.
Attól még férfiak,
csak az a részük, ami miatt férfiak, nem működik.
Eunuchok. Azok pedig férfiasak.
Vannak 40 feletti férfiak, akik nem szednek Viagrát.
Ők az önmegtartóztatók.
De én is szedtem Viagrát, persze csak a magas vérnyomásomra.
És a cikkek...
A cikkek csodásak.
Az elképesztő orvosi és műszaki fejlődés korát éljük.
Tudom, az emberek aggódnak az AI miatt.
„Az AI át fogja venni a hatalmat!”
Remélem is.
Elfáradtam.
Úgy érzem, az én intelligenciámtól több nem telik.
Szükségem van az AI-ra.
Olvastam a cikket, ami arról szól, hogy átveszi-e a hatalmat,
és csak felénél jöttem rá, hogy nem egy Al nevű pasiról szól.
„Átveszi a hatalmat az AI?”
Azt hittem, Al Rokerről szól,
és arról, hogy imádja az A1-et.
„Jim, ez egy buta poén.”
Úgy érzem, a technológiai fejlődés zöme túl magas nekem.
Ma is küszködök a Wi-Fi jelszavakkal.
Még ha le is van írva,
azt hiszem, hogy nem fogom tudni beírni.
Hat-nyolc betű vagy szám csupán,
de olyan, mint egy egyetemi felvételi.
„Nekem ehhez több idő kell.
Rosszul aludtam az éjjel.”
Adta már meg önöknek valaki a Wi-Fi jelszavát?
„A mi Wi-Fi jelszavunk egyszerű.
'Beagle', csupa kisbetűvel.
Az az E egy hármas, a G egy nyolcas, az utolsó E meg F.”
„Jó, de hogy írod a 'beagle' szót?”
A technológia egyre bonyolultabb.
Hiányzik a kőkorszak.
Emlékeznek arra, amikor még kiválaszthattuk a jelszavainkat?
Most engedélyeztetni kell őket,
és még be is szólnak.
„Ez a jelszó nem elég erős.”
„Ez a jelszó nagyon gyenge.”
„Teszek rá! Használd!”
„Ezt a jelszót nem fogadom el! Válassz másikat!”
Beírom, és...
„Ezt a jelszót túl könnyű kitalálni!”
„Mert láttad, hogy beírom!”
„Válassz másikat.
Ezt már használtad. Válassz másikat.”
Ilyenkor alkotói válságba kerülök.
„Válassz másikat.”
„Nincs több. A szülinapomat már ellőttem.
Nincs több.”
A jelszavak kritériumai röhejesek.
„A jelszóba kell egy nagybetű,
szám, karakter, nyúlláb,
valami, amit anyád az esküvőjén viselt.”
Néha felkínálnak egy jelszót.
Az megalázó.
„Hé, gyagyás, adjuk neked egy jelszót?”
„De nem a saját jelszó a lényeg?”
„Nem áruljuk el senkinek.
Bízhatsz bennünk.
Egy arctalan algoritmus vagyunk, amit egy multinacionális cég hozott létre.
Nem adjuk ki a jelszavadat.”
„De miért... Te kacsintottál?”
„Dehogyis, csak por ment az AI-omba.”
Hagytam, hogy válasszanak jelszót. Csináltak már ilyet?
Olyan, mintha egy cica sétált volna végig a billentyűzeten.
Ilyet én is ki tudok találni!
„De nem tetted, gyagyás!”
Ezt nem tudom megjegyezni.
„Mi majd megjegyezzük, te hülye!
Csak szólj, ha szükséged van rá.”
- „Megkaphatom most?” - „Nem!”
„Lehet, hogy robot vagy.”
„Te nem az vagy?”
„De, csak ezt nem tudod, mert buta vagy.”
Volt már, hogy elfelejtették a jelszót és fotókat kellett felismerniük?
„Hé, te barom! Látsz közlekedési lámpát valamelyik fotón?”
„Mi is az a közlekedési lámpa?”
Mindig túlgondolom.
„Talán az az oszlop is össze van kötve a lámpával.
Azért nem jár fél pont?”
Általában találgatok,
de ha eltalálom, azt mondom: „jó vagyok a lámpás játékban”.
„Szintet léptem.
Most már megnézhetem az emailjeimet.”
Nagyon lekezelők velünk.
„Elfogadod a sütiket?”
„Sütiket?”
Valaki azt mondta: „Add be nekik, hogy ezek sütik.”
„Süti? Szeretem a sütit!
Elfogadok minden sütit.
Tejet is adnak hozzá?”
Mintha ajándék lenne.
„Elfogadod a sütiket?”
„Nem akarok tapló lenni.”
„Úgy udvarias, ha elfogadod a sütiket,
és akkor látjuk, miket csinálsz a neten.”
„Teszek rá, csak süti legyen!”
Elfogadjuk a egészet.
Volt már, hogy beszélgettek
valakivel arról, hol akarnak üdülni,
aztán meg olyan reklámokat kaptak, amikben azt a helyet hirdették,
és nem felháborodtak azon, hogy behatoltak a privát szférájukba,
hanem lefoglalták az utat?
„Úgy fest, Mexikóba megyünk!”
Szerintem a technológiától téveszmések leszünk.
Mindenki a Marsról beszél. „Megyünk a Marsra!
Megyünk a Marsra! Alig várom!”
Szerintem nem önről beszéltek.
Miért akar a Marsra menni? Még Minnesotában sem járt.
Nem hívtak meg minket.
Biztos csak hencegtek.
Jeff Bezos elvitte a bátyját a világűrbe.
Nekem három fivérem van, de még vacsira se akarom meghívni őket.
Jó az optimizmus, de valóban megyünk a Marsra?
Ötvennégy éve küldtünk embert a Holdra!
És azóta hányat küldtünk oda?
Nullát!
Tudják, miért? Mert sosem küldtünk embert a Holdra!
Nem tudom.
Tán mégis küldtünk embert a Holdra.
Talán a Marsra is megyünk.
Én igazából a mikró működési elvét sem tudom.
Ha fegyverrel kényszerítenének hogy magyarázzam el,
azt mondanám: „Aú! Bekapcsol egy lámpa,
forog,
és amikor megszólal a csengő, kész a hot dog.
Kapizsgálom?”
Rengeteg mindent nem tudok.
A legtöbbször felnőttnek sem érzem magamat.
A cipővásárlás is kínos.
A cipő az egyetlen ruhadarab, amit egy idegen ad fel ránk.
Egy eladót sosem kérnénk arra, hogy adja ránk a nadrágot.
Elhúzna azonnal.
Amikor cipőt veszünk, gyámoltalanok leszünk.
Leülünk, és...
„Csinálja maga.
Anyukám nincs itt, úgyhogy magának kell.”
Semmit sem tudunk azokról, akik cipőt húznak a lábunkra.
Nem ellenőriztük le őket.
Annyit tudunk, hogy szeretnek idegen lábfejekkel dolgozni.
Minden, amit mondanak, hátborzongató.
„Milyen érzés?”
„Tessék?”
„Nem szorít?”
„Pardon, mit mondott?”
„Ez a nagylábujja?”
„Hogy merészeli?!”
„Járkáljon kicsit a boltban! Lássuk, milyen jól áll önön!”
„Ja, ha ilyen szépen kéri...”
Úgy döntöttem, többé nem teszek úgy, mintha értenék valamit,
amiről semmit sem tudok, például a tőzsdéről.
Amikor a hírekben a tőzsdéről beszélnek...
„A tőzsde ma...”
Általában azt mondom: „érdekes”,
de a fejemben: „Hát a... tőzsde, az...”
Ebben az a legdurvább, hogy pénzügyi diplomám van.
Tényleg. Nem vicc.
Négy év, 80 ezer dollár!
Örülök, hogy ebből élek.
De a pandémia valóban lerántotta a leplet arról,
milyen fontos az ember szakmája a társadalom számára,
és hát a humorista nem alapvető dolog.
Még csak nem is lapvető.
A sztriptízbárok már kinyithattak, de nekünk még kuss volt.
„Ott maradtok, humorzsákok!
Hölgyeim, üdvözlet!”
Ez nem lepett meg.
Nem volt még olyan a történelemben,
amikor hasznomat vehették volna, még a civilizáció kezdetén sem.
„Kellenek vízhordók, kőművesek.
Jim, te hogy tudsz segíteni?”
„Ki tudom gúnyolni őket.”
Fura, hogy a szórakoztatóiparban dolgozom,
és tudom, van egy általános felfogás,
hogy azok, akik a show businessben vannak, narcisztikusak,
és túlfizetik őket a semmiért,
de higgyék el, káprázatos!
Nagyon jó!
Persze vannak olyanok a szórakoztatóiparban,
akiknek különleges képességeit busásan jutalmazzák.
A ritka tehetségekről beszélek, akikből nemzedékenként egy akad.
Olyanokról, mint Pat Sajak,
a Szerencsekerék egykori házigazdája.
Volt olyasmi, amire ő nem volt képes?
Gondoljanak bele! A Szerencsekerék házigazdája volt...
Afféle reneszánsz ember volt.
Pat Sajak biztos jó ember, és imádom a Szerencsekereket,
bár fiatal vagyok még.
Imádom a Szerencsekereket,
ezért amikor bejelentette, hogy visszavonul, csalódott voltam.
Jó embernek tűnik.
Biztos összetrombitáltak mindenkit a Szerencsekerék családból,
és ő azt mondta: „Évtizedek óta csinálom már,
és úgy döntöttem, visszavonulok.”
Bár ott lehettem volna. Azt kérdeztem volna:
„Ugye tudja, hogy ez nem rendes munka?”
Az akasztófa-játékból nem lehet nyugdíjba menni.
A helyes dolog bocsánatot kérni, és visszaadni az összes pénzt.
Mert Pat Sajaknek jól ment.
A pasas évente
tizenhét millió dollárt keresett.
Abból lehet venni pár magánhangzót.
Tizenhét milliót. És még csak nem is ő forgatta a betűket!
Biztos ezt is kikötötte.
„Mindent nem csinálhatok!”
Vanna White...
Sajak 17 milliót,
Vanna csak hármat keresett.
Szerintem egyetérthetünk abban, hogy egy fillért sem érdemelnek.
Vajon a producerek azt mondták, hogy
„Jaj, ez szörnyű!
Hol találunk olyat, aki azt mondja, 'Most ön pörget'?”
De van jó hír is.
Pat Sajak marad a műsornál. Tanácsadó lesz.
Nem tudom, miféle tanácsadást kell végezni a Szerencsekerékben.
„Jelentek meg új betűk?”
„Nem, Pat, még mindig ugyanaz a 26 van.”
„Jól van. Az irodámban leszek, ha...”
Imádok standupolni.
Néha még színésznek is felkérnek,
és néha a rendezők azt mondják nekem:
„Jim, meg kéne borotválkoznod.”
Mire én: felejtsd el.
Mindig megteszem, de borotválkozás után undorodom a fizimiskámtól.
Úgy érzem, szabadkoznom kell.
„Ne haragudjatok!
Esztek? Bocsánat.”
És nem csak én.
Megdöbben mindenki, aki szakállasan ismer.
Nem rejtik véka alá.
„Undi! Hová lett a szakállad?”
És ezek csak a gyerekeim.
Mert a szakáll a csórók arcplasztikája.
Minden bók, amit az ember a szakállára kap, ironikus.
„Jól áll neked a szakáll.”
„Á, szóval jobb, ha szőrzet takarja.
Köszi.”
Sajnálom a nőket.
Némelyikük nem tud szakállt növeszteni.
Értsék meg, hogy minden szakállas férfinak szüksége van a szakállára!
Minden szakállas férfi egyszer belenézett a tükörbe csupasz arccal,
és így szólt: „Ez el kell rejtenem.”
Gondoljanak a sok jelentős történelmi alakra, akiknek szakálla volt,
mert nem volt önbizalmuk.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
Mind szakállas volt.
Jézus! Neki is szakálla volt!
Biztos járt a vízen, lenézett, meglátta a tükörképét, és így szólt:
„Jézusom!”
„Szakállt fogok növeszteni.
Ilyen pofával nem lesznek követőim.”
Amúgy Jézus így járt.
Amikor a vízen járt, úgy tett, mintha nehéz lenne?
„Jaj...
El tudjátok hinni?
A vízen járok!
Elő a mobilt, fotózd le!”
Vagy játszotta az agyát?
„Ja, barmok, ezt nézzétek!
A királyok királya vagyok!”
Persze a vízen járás Jézus egyik csodatétele volt,
de biztos volt ott olyan, aki szerint bűvésztrükk volt.
„Figyi, láttam, hogy a vízen jársz.
Menő. Én gyerekzsúrokat szervezek.
Ezzel kaszálhatnánk.”
Mire Jézus: „Ez nem trükk. Isten fia vagyok.”
„Érdekes művészneved van.
Na, itt a névjegyem. Az én nevem Júdás.”
Mindez benne van a Bibliában.
Benne van.
Vannak őrült dolgok a Bibliában.
Isten megkérte Ábrahámot, hogy áldozza fel egyszülött fiát.
Isten arra kérte Ábrahámot, hogy ölje meg egy szem fiát.
Mire Ábrahám ahogy a legtöbb apa, azt felelte: „Jó.”
Persze nem tudjuk, mit tett Ábrahám, mielőtt Isten erre kérte.
Talán a számlákat nézte át.
„Ki költött 500 sékelt Nintendo játékokra?”
Akkor Isten így szólt:
„Ábrahám, áldozd fel egyszülött fiadat!”
Mire Ábrahám: „Örömmel!
Meg is fojthatom?”
Isten a mennyből szólott Ábrahámhoz.
Nem tudom, kiabált-e.
Hallotta valaki a beszélgetést?
Volt valaki ott fent, a mennyben? Jézus odafent volt?
„Ábrahám, áldozd fel egyszülött fiadat!”
Mire Jézus: „Apa, mi a fenét művelsz?”
Mire Isten: „Ezt már megbeszéltük.
A magad dolgával törődj!
Ne is figyelj a szakállas hippire!
Ábrahám, áldozd fel egyszülött fiadat!”
Mire Jézus: „Apa, nem kérheted arra, hogy áldozza fel egyszülött fiát!”
Mire Isten: „Támadt egy ötletem...
Jézus, menj le a Földre és mondd meg az embereknek, hogy én vagyok az apád!”
Mire Jézus: „Ha azt mondom nekik, az apám vagy,
talán feldühödnek és bántanak!”
Mire Isten: „Dehogyis! Miért tennének ilyet?
Rendes embereknek tűnnek.”
Mire Jézus: „Jó, lemegyek,
de ha bántanak, leállítod őket.”
Mire Isten: „Biztos, valószínűleg, talán.”
Ábrahámot megjutalmazták a hűségéért.
175 éves koráig élt.
175 évesen hat meg, ami menő,
de az utolsó 90 év...
Jaj...
Amikor papírra vetették a Bibliát,
önök szerint mondta-e valaki, hogy „Tényleg 175 évet írjunk?
Azt akarjuk, hogy elolvassák!
Írjunk inkább 75 évet!
Az is szép teljesítmény.
Hihető. Mediterrán étrend.
Az belefér, nem?”
Százhetvenöt?
Ha ma találkoznánk valakivel,
aki azt mondja, a nagyapja 175 évig élt,
biztos dilisnek néznénk.
El tudják képzelni, hogy 175 évig élnek?
„Hatvan évesen nyugdíjba mentem.
Nem tudtam, hogy még 115 évem van hátra.
Mennyit kell majd pickleballoznom?
Jesszus!”
Köszönöm. Köszönöm.
Ábrahám jutalma
a 175 év volt.
Egyúttal ő az alapítója nem egy, hanem három vallásnak is,
a judaizmusé, a kereszténységé és az iszlámé, ami elképesztő.
Ennél is elképesztőbb,
hogy az a három vallás jó haver.
Jól megvannak egymással. Semmi feszkó.
Ábrahám vajon érez némi felelősséget?
Lenéz néha a mennyből?
„Jaj! Ezt nem én csináltam!”
Isten régen jobban kivette a részét a dologból.
Aktív volt, beszélt Ábrahámmal, árvizet, járványt szabadított ránk.
Most meg: „Hát...
csak tegyétek Jézus arcát egy pirítósra!
Engem már nem tud érdekelni.
Nem. Ha nem hallgatnak rám, nem fogom törni magamat!”
Arra akarok kilyukadni, hogy keresztény vagyok.
Ezt azért mondom, hogy önök kínosan érezzék magukat.
Mert ha a nem keresztények hallják ezt, azt gondolják: „Ja, ne!”
amikor meg a keresztények hallják, azt gondolják: „Ja, ne!”
Így hozom össze a közönséget.
Mondhatni...
Amúgy köszönöm, hogy eljöttek.
Hálás vagyok érte.
Köszönöm.
Hálás vagyok azért, hogy utazhatok és standupolhatok,
de tudniuk kell, hogy a családi életem kész rémálom.
Öt gyerekem van. Az maga a pokol!
A családi életem ennek a szöges ellentéte.
Amikor kijöttem, önök tapssal köszöntöttek.
Otthon átnéznek rajtam.
Nem mondom, hogy a szülőt tapssal kéne köszönteni.
Az nem elég.
Szerintem a szülőket állva kellene megtapsolni!
Kéne egy konferanszié.
„Üdvözöljék azt, akinek az életüket köszönhetik!”
Igaz?
Mert a gyereknevelés emberfeletti feladat!
Túl nehéz!
Túl magasak az elvárások!
Ha a baseballban 300-as átlagom van,
ha tízből háromszor jól ütöm meg a labdát, már jó vagyok,
de ha egyszer megütöm a gyereket...
Akkor nem értek hozzá?
A gyerek az egyetlen, amit eltávolítunk az emberi testből,
mégis megtartjuk.
Tudják?
Olyat senki nem mond,
hogy „ez a vakbelem, ez a fiam, egyik sem működik.”
Szerintem mi, szülők megérdemeljük ezt a fájdalmat.
Megérdemeljük. Beképzeltek vagyunk.
Azt hisszük, képesek vagyunk arra, hogy gyereket neveljünk.
Arrogáns módon vetjük bele magunkat ebbe a feladatba.
„Naponta egyszer elvesztem a mobilomat.
Egy gyerekről is tudok gondoskodni.
Felhívnád a gyerekemet?
Hívd fel a gyerekemet!”
Tudom, hogy itt vannak gyermektelenek is.
Akinek gyereke születik, szülő lesz.
Akinek nem születik, az marad boldog.
Van, aki úgy dönt,
hogy nem akar gyereket, és ezt tiszteletben tartom,
de szerintem őket nem kéne felnőttnek tekintenünk.
Miben különböznek a nagyra nőtt babáktól?
Miféle stressztől nem tudnak aludni?
„Jaj, hol fogok bruncholni?”
Ha valaki elmúlt harminc,
és az életében a legnagyobb gond a Wi-Fi kapcsolata,
az nem felnőtt.
Aki bulizás után felfedezett egy foltot,
és azért imádkozik, hogy csoki legyen...
...az nem felnőtt.
Aki nem dicsekedett élete párjának azzal,
hogy három napja nem volt ideje zuhanyozni,
az nem felnőtt, és lehet, hogy suttyó.
Összehasonlíthatatlan a kettő.
Az egyiknek szép, tartalmas élete van, a másik meg szülő.
Máshogy kéne osztályozni!
„Harminc elmúltál, gyerek nincs? Kamasz vagy.
Milyen volt a brunch?”
És ismerjük el, hogy a brunch egy alkesz észszerűsítése volt.
„Reggelire nem lehet alkoholt inni.”
„Ez nem reggeli!
Ez brunch!”
„Micsoda?”
„Reggeli és ebéd egyben.
Boldog szülinapot!”
A brunch röhej úgy, ahogy van.
Az ember átalussza a reggeliidőt,
és délután egykor pirítóst követel,
miközben berúg a mimóza koktéltól.
Nekem ne mondják, hogy a mimózát nem egy részeg találta fel.
„Van frissen facsart narancslevük?
Igen?
Öntsön hozzá pezsgőt!
A neve az lesz, hogy...
'móza.”
A mimóza olyan, mint a megbízhatatlan kolléga.
„Mimóza, hol a negyedéves jelentés?”
„Még nem készültem el vele!”
„Ki akar ebcsorázni?
Ebéd és vacsora egyben.
Boldog szülinapot!”
Engem érzékenyen érint az, hogy egyeseknek nem lehet gyereke,
de ott az örökbefogadás, és megtanuljuk a filmekből,
lásd Annie, Oliver,
hogy vannak árva gyerekek,
akik remekül táncolnak és énekelnek.
Legyen szívük, támogassák a művészetet!
Nekem mindegy, valakinek van-e gyereke.
Furcsa, ahogy presszionálunk másokat.
Olyanokat mondunk, hogy
„Ki fog ápolni, ha megöregszel?
Ki fog ápolni, ha megöregszel?”
Mire én: „Nem a gyerekeim, az biztos.”
Szeretném megérteni.
A gyerekeim, akik semmi mást nem tettek, csak kiszipolyoztak,
hirtelen feleszmélnek majd, és gondoskodnak rólam?
Ez lutri.
Amúgy én nem félek attól, hogy bedugnak majd egy otthonba.
Ennyire nem leleményesek.
„Papírmunka? Tegyék ki őket a garázsba, és kész!”
A gyermekteleneknek mesélek valamit, ami összefoglalja a szülői lét lényegét.
Öt gyermekem van, és igyekszem minddel külön-külön foglalkozni,
így találkozhatok mindegyikkel.
Tavaly februárban az akkor tízéves fiammal sétálni mentem.
Kutyát sétáltattunk. Indulás előtt azt mondtam:
„Hideg van, hozz kabátot!”
Mire ő: „Nem veszek kabátot! Nem kényszeríthetsz rá!”
Mire én: „Jól van, nem muszáj.”
Elindultunk,
és amikor visszafordultunk, azt kérdezte:
„Apa, ideadod a kabátodat?”
És én nem haboztam, odaadtam,
mert szülőnek lenni olyan, mint médiumnak,
akinek mindig igaza van, mégis mindig levegőnek nézik.
Igaz?
A szülők minden nap azt mondják: „Hadd nézzek bele a kristálygömbömbe!
Hideg van odakint, vegyél kabátot!”
„Kövér vagy!”
„Ha sokáig fent maradsz, reggel talán fáradt leszel.”
„Kopasz vagy!”
„Azt jósolom, anyagi gondjaid lesznek, miután elzavarlak a háztól.”
Nem ők tehetnek róla.
A gyerekek nem értik a következményeket.
Azokat a szülők értik.
Gyerekeknek hívják őket.
A gyerekek két lábon járó, beszélő következmények.
Ezért van az, hogy néha minden szülő azt gondolja:
„Nem kellett volna berúgni akkor éjjel.”
Elképesztő, hogy az én gyerekeimnek menyire más gyerekkora volt.
Amikor én tízéves voltam,
anyám ide-oda küldött.
Emlékszem, egyszer elküldött a boltba,
és pontos utasításokat adott.
Elmentem a messzi boltba, és azt tettem, amit mondott.
A pénztárosnak egy tízdollárost nyomtam a kezébe és azt mondtam:
„Anyukám azt mondta, vegyek egy karton cigit,
Merit Ultra Lightsot.”
A pénztáros megkérdezte, hány éves vagyok.
„Tíz”, feleltem.
Mire ő: „Jó fiú vagy.”
Megdicsért engem,
odaadta a cigit meg a visszajárót,
én meg hazafelé végig cigiztem.
Ma már nem szalajthatjuk el a gyerekeket ide-oda egyedül.
De most, 25 évnyi Esküdt ellenségek: Különleges ügyosztály után
attól is rettegünk, ha kinyitják a hűtőt.
Imádtam a függetlenséget.
Persze, időnként féltem,
főleg a felnőttektől.
Gonosz óriások voltak, akik valahogy mind ismerték egymást.
„Ismerem apádat.”
„Honnan?”
„A kezemben tartottalak baba korodban.”
„De miért?”
A barátaim féltek az apámtól.
A legjobb gyerekkori barátom ma is fél az apámtól.
Apám harminc éve nem él már.
A gyerekeim és a barátaik engem Uber sofőrnek tartanak,
és néma utazást kértek.
„Lehalkítanád a zenét, Jim?”
„Kinyírlak!”
„Ismerem a szüleidet.
Őket is kinyírom.”
A gyereknevelés az áldozatról szól.
Nagy és kicsi áldozatokról.
Tudják, mennyi szörnyű gyerekfilmet láttam a moziban?
Odavittem őket, több jegyet vettem,
és végigültem minden szart.
Egyértelműen rossz filmeket.
Nem kellett kritikákat olvasnom,
se előzeteseket nézni.
Senki nem kérdezte azt, hogy „Vajon a Hupikék Törpikék jó film?”
Nem az!
A címadással figyelmeztetni akartak minket!
Öt gyerekem van.
Tizenöt éve nézek pocsék gyerekfilmeket.
Másfél évtizede kínoznak!
És az öncenzúra a legnehezebb,
mert ha az ember végigüli például a Trollokat
vagy a My Pretty Pony-t,
ha normális felnőtt, valakivel közölnie kell,
hogy „Hát, ez egy fos volt.”
Tudják?
De egy nyolcéves gyereknek ezt nem mondhatom!
Ezért megkérdem: „Na, hogy tetszett?
Igen, én is remélem, hogy lesz folytatása.”
Lesz ám, még öt!
Az ember végigüli mindet, és közben a piára gondol.
Apám sosem ült volna végig egy hitvány gyerekfilmet.
Ritkán vitt minket moziba, akkor se kérte ki a véleményünket.
Nem tudtuk, mit nézünk meg,
és ő sem tudta!
Amikor elmentünk a moziba,
ő választott filmet, jegyet vett, aztán azonnal bementünk.
Mindegy, mikor kezdődött.
Számunkra akkor, amikor bementünk.
Bementünk a sötét terembe, leültünk, és megnéztük a film utolsó harmadát.
A végén a nézők kimentek,
mi meg azon agyaltunk, hogy mi a fenét is láttunk.
Kérdezgettük egymást? „Szerinted mivel kezdődik?”
Aztán jött az új közönség,
kialudtak a fények, elindult a film,
néztük egy darabig, aztán apám felállt és kiment,
mi meg utána.
A mi családunk így mozizott, és ez néha hiányzik nekem.
Gyakran úgy éreztük, csak alibit biztosítunk apámnak.
„Én nem ölhettem meg a csavargót. Moziban voltam a gyerekeimmel.”
Bár láttunk volna A muzsika hangját
együtt az apámmal.
A muzsika hangja felénél
apám felállt volna, elindul kifelé, hat szőke gyereke meg utána.
Azt mondták volna:
„Nem tetszett nekik, hogy von Trapp kapitány
széttépte a náci zászlót.”
Ez a poén még jobb volt, amikor még mindenki utálta a nácikat.
Igaz?
Tudom, sokat panaszkodom a gyerekeimre, de tönkre tették az életemet.
Szeretem őket, de kutyába se vesznek!
A gyerektelenek azt mondják, ők ezt sosem hagynák.
Dehogynem.
Mert a másik lehetőség
a börtön.
Szóval hagyjuk, hogy alázzanak, és közben a piára gondolunk.
És ha elmondanám a terapeutámnak, hogy bántanak, de nem mondanám,
hogy az enyémek?
„Ezzel az öt emberrel élek együtt.
Megeszik a kajámat,
elköltik a pénzemet, de ha kérek tőlük valamit,
üvöltöznek velem.”
Erre bármelyik terapeuta azt mondaná,
hogy „Költözzön el! Ez bántalmazó kapcsolat.”
Szeretem őket, és tudom, ők is szeretnek engem.
Bár amikor a 18 éves fiam mondja azt, hogy szeret,
az olyan, mintha jelentkezne egy szerepre, amit nem igazán akar.
„Szeretlek, apa.”
„Kezdetnek megteszi. Próbáljuk újra!
Ezúttal vigyél bele több szeretetet,
talán egy kis összetartozás-érzést.”
„Szeretlek, apa.”
„Jó, majd értesítjük. Köszönjük, hogy eljött.”
A gyereknevelés nehéz, és az idő előrehaladtával egyre nehezebb lesz.
Ezt nem mondják el az embernek előtte.
Biztos nem volna illendő.
„Gratulálok! Nagyon nehéz lesz.”
Ezért a szülőnek magától kell rájönnie.
Egy újszülött nagyon törékeny, gyámoltalan.
Meg kell büfiztetni.
A szülő azt hiszi, biztos ez a nehéz benne.
Ez.
Nem ez az!
Aztán a gyerek járni kezd. Totál káosz.
Bömböl a boltban.
Meg kell akadályozni, hogy megölje magát.
A szülő azt hiszi, ez a nehéz benne.
Ez.
Nem ez az!
Aztán a gyerekből tini lesz, és a szülő azt mondja:
„Az egész egy tévedés volt.”
„Nem kellett volna.”
Tudják?
A gyereknevelés az egyetlen, amit az ember tehet 13 éven át,
aztán hirtelen nagyon rossz lesz benne.
Ez Isten legkegyetlenebb tréfája,
mert ő csak ül ott fent és mosolyog.
Így...
„Azt hiszik, jó szülők, mi?
Ezt figyeld!
Jöhetnek a hormonok!
Erről eszembe jut Jézus kamaszkora.
Tudod, e-cigizett.”
Van itt olyan, aki kamaszt nevel?
Tetszik ez az erőltetett lelkesedés.
A legjobb az, amikor a kirepülés után a kamaszkorról beszélnek,
mert mindig olyan, mintha egy hurrikánt jellemeznének.
„A nejemmel azt hittük, felkészültünk rá. Mindenünket elvesztettük.”
A hurrikánokat ezért nevezik el tinikről.
A tinik döbbentik rá az embert arra, hogy a nevelés zömmel szerencse kérdése.
Vannak kezelhető és kezelhetetlen tinik.
Ha könnyen kezelhető,
akkor se mi vagyunk jó szülők,
csak Isten úgy vélte, egy konok tinivel nem birkóznánk meg.
A kamaszok nevelése kelendő humoristává tett engem.
Ja, nem...
Várjunk csak...
Keserű humoristává!
Tudom, ez lehangoló,
de szomorú dolog, ha a gyerek a kamaszkorba lép.
A cuki 12 éves gyerek hirtelen átváltozik a sátánná.
Az érdekesség és a csoda a szemünk láttára
testszaggá és rossz döntésekké alakul át.
És a szülőtől várják el,
hogy tanuljon meg kommunikálni velük!
A nejem cikkeket küldözget nekem. „Hogyan beszélgessünk a tinikkel?”
Ezeket törlöm.
Folyton azt kérdi: „Hogyan akarsz kommunikálni velük?”
„Megpróbálom angolul.”
A tinik másképp hallanak.
Ha azt mondom a 14 éves lányomnak, hogy: „Siess, elkésünk”,
ő azt hallja, hogy: „Meg foglak ölni!”
Aztán megbeszéljük, és kiegyezünk abban,
hogy szörnyű ember vagyok,
aztán leiszom magam.
Észrevették, hogy az italreklámokban
a szereplők mindig nevetnek és jól érzik magukat?
Egyetlen reklámot akarok látni, amiben egy apa kifejezéstelen arccal
egyedül üldögél a konyhaasztalnál egy üveg itallal.
A szlogen ez volna:
„Bourbon. Mert csapdába estél, és nem ölheted meg magad.”
Ez túl negatív? Az.
Vannak tinik a közönség soraiban, akik nem tudják, mit keresnek itt.
„Nem tudtam, hogy ez a pacák ekkora pöcs.”
Ismerjük el, hogy ma tiniknek lenni
a legnehezebb nemzedékek óta.
Eszméletlen, mi mindennel kell megküzdeniük.
A közösségi média, a sok drog, pornográfia mindenütt.
Arra utalok, hogy most szeretnék tini lenni.
Két és fél kilométert gyalogoltam a cigiért.
A tinik számára a legnagyobb irónia az,
hogy kínosak nekik a szüleik.
„Engem szégyellsz?
Néztél már tükörbe?”
Az összes tini gyerekem mondta már nekem:
„Tégy úgy, mintha nem ismernél!”
„Lehet örökre is.”
Elképesztő, hogy a szégyen-tematika mennyire következetes
a gyereknevelés során végig.
Amikor a gyerekek kicsik,
folyton leégetnek minket, igen?
Olyasmiket mondanak vagy üvöltenek, hogy „Miért olyan kövér a bácsi?”
„Az a néni boszorkány?”
„Zsidó! Zsidó!”
Az „dzsúsz”!
„Dzsúsz!”
Mondd azt, hogy „dzsúsz”!
Ez velem megtörtént.
Az egyik New York-i Whole Foodsban voltam,
és a két szőke gyerekem dzsúszt követelt hangosan.
Oly módon követeltek zsidót, hogy azt hihette az ember,
hogy rendeltek már korábban.
„Zsidót! Zsidót!”
„Dzsúszt!
Az Isten szerelmére, dzsúszt!
Imádják a dzsúszt!
Nem a zsidókat. De persze őket is szeretik.
Tőlem tanulták. Zsidóimádó vagyok.
Imádom a zsidókat!”
A gyerek állandóan leéget,
aztán egy nap hirtelen
mi leszünk életük legkínosabb szereplői.
Nem szólnak róla,
és a szigorú szabályokról csak akkor értesülünk, amikor megszegtük azokat.
Nemrég egy vacsorán
a lányom azt mondta:
„Aztán apa bejött a gimibe!”
A nejem megkérdezte: „Szívem, ugye nem mentél be?”
„Miért? Hideg volt odakint.
Melyik bolygón vagyunk?”
Három kamasz gyerekünk van,
plusz egy 12 éves meg egy 11 éves.
Ez viharos időt jelez.
Biztos, hogy hurrikán jön.
És elismerem, a nejemnek sokkal nehezebb,
de az egészről ő tehet!
Nem én szültem őket!
Kvázi nem is az én gyerekeim.
Nem akarok konteóhívőnek tűnni,
de ezt „a sperma megtermékenyíti a petesejtet” dolgot
élőben még sosem láttam.
Csak a szimulációját.
A Holdra szállást is így rendezték meg.
A férfi legyen gyanakvó.
A nő felfedezi, hogy szülő lesz,
a férfival közlik.
Úgy tudja meg, hogy apa lesz,
ahogy azt, hogy gyógyíthatatlan beteg.
Jön valaki, és így szól: „Ülj le!”
És a férfi hasonlóképp reagál.
„Mennyi időm van hátra?”
Ma már tesztekkel
tudományosan is bizonyítható, ki a gyerek apja,
de történelem nagy részében
a férfinak el kellett hinnie, amit hallott.
„Terhes vagyok, és te vagy az apja.”
„Két éve nem is jártam itthon.”
„Csoda történt!”
Néha hallunk apasági tesztről,
de anyasági tesztről soha.
Honnan tudjuk, ki a gyerek igazi anyja?
„Én szültem meg.”
„Akkor nem kell félned a teszttől.”
„Jim ez volt az est legbárgyúbb poénja.”
Ez...
Azért van apasági teszt, mert vannak hitvány férfiak.
Ötgyerekes apa vagyok.
Azokat, akik elhagyják a gyermeküket,
nagyon irigylem.
Erre nincs mentség.
Nincs mentség. De a férfit semmi sem készíti fel az apaságra.
A nő teljes fiziológiai változáson megy át.
Nem csak a baba fejlődik, ott a reggeli rosszullét,
bekapcsol a fészekrakó ösztön.
A férfi a terhesség alatt végig ugyanazt érzi: hogy nem ér semmit,
ami kvázi felkészíti az apaságra.
Igaz?
Az apákat általában lebecsülik.
Ki ért egyet velem?
Hallják az elvált apákat?!
Persze ebben a történetben az anya a hős.
Ha valaki híres lesz, az anyjának vesz házat.
Az apja nem is lakhat ott.
Könnyebb megérteni az anya szerepét.
Én is látom ezt otthon.
A gyerekeim nap mint nap látják, mit tesz értük a feleségem,
de amikor én járom az országot,
steaket eszem, és a gyerekeimre panaszkodom...
Elismerik?
Egy fenét!
Apának lenni olyan, mint csereirányítónak lenni az NFL-ben.
Nem mi vagyunk a csapat sztárja.
És ha ritkán engednek játszani,
az emberek idegesek.
Tudják?
Köszönöm.
Elképesztő, mennyire megváltozott az apa státusza a társadalomban.
Az 1950-es években volt egy tévéműsor, az Apa jobban tudja.
Apa jobban tudja.
És nem ironizáltak.
„Nem volna poén, ha egy apa tudna bármit is?”
Őszinték voltak, mert akkoriban
mindenki úgy vélte, hogy az apa jobban tudja.
Ma ilyen műsor nem létezhetne,
sőt, arra, hogy „Apa tudja...” senki nem vágja rá, hogy „jobban”.
„Apa tudja?”
„Mit? Hogy kell Old Fashioned koktélt keverni?”
Még ha egy apától kérdezzük is, hogy „Apa tudja?”, a válasz:
„Nem tudom. Kérdezd meg a nejemet!
Mire célozgatsz?!
Nem üvöltök, te üvöltesz!
Old Fashioned koktélt akarsz? Jó, csinálok neked.”
Szerencsém van a nejemmel. Az én irányítóm káprázatos asszony.
Húsz éve vagyunk házasok.
El tudják hinni? Húsz éve.
Húsz éve.
Szép házasságunk van állítólag,
mert az ember nem igazán tudja,
mások házassága milyen.
Azt hihetnénk,
de egy válás híre mindig meglep minket.
Néha rájön az ember, hogy kirakat volt az egész.
Díjakat kéne osztogatni.
„A legboldogtalanabb házasságban a legjobb alakítást nyújtók...”
„Ő nagyon jól játszotta.
Nem is sejtettem, hogy lenézi a férjét.”
Az én feleségem káprázatos. Vagyis a teljesítménye káprázatos.
És mindent ő csinál
a házasságunk kezdete óta.
Ő tervezte meg az esküvőt. Nagyon katolikus,
ő állította össze a szertartás szövegét.
A sógorom a korinthusbélieknek írt levélből olvasott fel.
Aki nem tudja, az
„A szerelem türelmes, a szerelem kedves...”
Én így hallottam.
De élénken emlékszem rá, mert úgy ér véget, hogy
„A szeretet nem tart számon semmit,”
és húsz év házasság után
a nejem egyvalamit tett:
számon tartotta...
az összes hibát, amit valaha vétettem.
Megvan neki az összes blokk az első randinktól kezdve.
Annál régebbi dolgokat is felhoz.
„Emlékszem, láttalak a környéken.
Nagyon arrogánsnak tűntél.”
Mindenre emlékszik!
Én arra sem, ami fél órával ezelőtt történt!
Ez nem ér!
„Azt hittem, egyetértünk.”
Mire ő: „Pontosan mit is mondtam?”
„Te nyertél.”
Príma a memóriája.
Szerintem ő egy másik bibliai idézetet hallott.
„A szeretet számon tart mindent.
A szeretet kissé bosszús.
A szeretetnek nincs ínyére, hogy hazajössz a lumpolásból,
és megkérdőjelezed a döntéseimet.
Ámen.”
Tudják?
Káprázatos nő. Egy szavam sem lehet rá.
Bár egy panaszom van.
Nem is panasz, inkább észrevétel.
A nejem nem szereti a kutyánkat.
Közönyös vele szemben.
De egy kutyabolond számára
a kutyák iránt közömbös emberek szociopatának tűnnek.
„Nem szereted a kutyákat? Ki bántott téged?”
Nincs mentség arra, ha valaki nem szereti a kutyákat!
Bár a nejem allergiás. Az mentség.
De a kutyánk olyan cuki, és nem hagy békét a nejemnek.
Akármikor belép a szobába, a kutya ráveti magát, hiába tüsszög,
és miközben a nejem eltolja magától, hogy kapjon levegőt,
mindig azt jut eszembe, hogy „Ne gonoszkodj a kutyámmal!”
Azt kérdik, ha a nejem allergiás,
minek tartunk kutyát?
Később derült ki, hogy a nejem allergiás?
Nem.
Húsz éve tudom, hogy a nejem allergiás,
és sosem akartam kutyát.
Soha. Egy lakásban élünk New Yorkban,
öt gyerekünk van, állandóan utazom.
Nem akartunk kutyát.
De aztán jött a világjárvány,
és eltűnt az összes érv, ami a kutyatartás ellen szólt.
Béreltünk egy nagy kertes házat a külvárosban,
leálltam az utazással,
a nejem allergiái nem enyhültek.
A gyerekek könyörögtek egy kutyáért.
„Egy kutyát, légyszi!”
Naponta nyaggattak.
Azt mondtam a nejemnek: „Bízd rám!”
Összehívtam a kupaktanácsot, leültem a nejem mellé, és azt mondtam:
„Értsétek meg, édesanyátok allergiás a kutyaszőrre.
Megbetegszik, ha kutya van a közelében.”
És a legkisebb fiam
azt mondta: „Anya nem kaphatna egy szurit a hasába?”
Tiszta apja.
A nejemhez fordultam:
„Nem kaphatnál egy szurit a hasadba?”
Mire ő: „Miket beszélsz?”
„Miért rám vagy mérges?
Ő kérdezte.”
Nem tartotta viccesnek.
És láttam, hogy nem jutunk semmire,
ezért kompromisszumot ajánlottam.
„És ha átmeneti örökbefogadók lennénk?
Addig marad velünk, amíg gazdit nem találnak neki,
vagy anya meg nem hal.”
Ezt sem találta viccesnek, és kiviharzott.
Aztán másnap hirtelen azt mondta:
„Jó, legyünk átmeneti örökbefogadók, de nem tartjuk meg.”
„Jó, nem tartjuk meg.”
Aztán elmentem, szereztem egy kutyát,
és hihetetlen dolog történt.
Nemcsak a gyerekeim szerettek bele,
de lassan, idővel, apró lépésenként haladva
a nejem nem gyógyult ki az allergiából.
De látta, hogy a gyerekek mennyire imádják a kutyát,
és úgy döntött, megtarthatjuk.
Meghozta ezt az áldozatot,
és ez ráébresztett arra, hogy engem nem ismernek el.
Nem gyakran beszélek erről, de allergiás vagyok a gyerekekre.
És öt gyerekünk van.
Kutyából csak egy van, és ez nem verseny, de én nyertem.
Egy hónappal a kutya érkezése után a nejem legyengült.
Minden COVID-tesztje negatív lett.
Elment orvoshoz, vért vettek tőle,
és kiderült, hogy elkapta a Lyme-kórt,
amit kullancstól lehet elkapni, ami a kutyákon élősködik.
Telefonon mondta el nekem, és arra gondoltam, meg fog ölni.
Bizony. Meg fog ölni, méghozzá jogosan.
Mialatt hazafelé jött, felkészültem rá,
de amikor hazaért,
higgadtan odajött hozzám, és azt mondta:
„Lyme-kóros lettem a kutya miatt.
Mi a mentséged?”
Egyetlen dolgot mondhattam.
„Hát, te akartad a kutyát.”
Erre ő azt mondta...
„Ne gázlángozz itt nekem!”
Mire én: „Még sosem hallottam ezt a kifejezést.”
„Nem hallottál a gázlángozásról?”
Mire én: „Szerintem ezen a bolygón senki sem hallott róla.
Talán kezdesz megbolondulni.”
Éreztem némi feszültséget.
Tudniuk kell, hogy a nejem meggyógyult.
Kutya baja, és amúgy is a legerősebb ember, akit ismerek.
Mind az öt gyermekünket a lakásunkban szülte meg,
gyógyszer nélkül.
A Lyme-kórból is kigyógyult.
Előtte agydaganata volt.
Azt is kiheverte.
Egyszer megkérdeztem tőle:
„Mi volt életed legnehezebb feladata?”
Mire ő: „Az, hogy a feleséged vagyok.”
És meg kell mondanom önöknek, hogy erre büszke vagyok.
Remek közönség voltak. Köszönöm szépen.
A feliratot fordította: Olajos Ákos