Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos, Boston!
Kiitos!
On mahtavaa olla täällä. Minä näytän hyvältä.
En tiedä, tiedättekö, mutta yleensä olen lihava kaveri.
Kun laihduin, olen vain ylimielinen.
Ja muuten, laihat ihmiset, sellaisia te olette meistä:
ylimielisiä paskiaisia.
Olen laihtunut. Siihen reagoidaan kahdella tavalla.
Yksi ryhmä ei edes sano minulle mitään.
He kysyvät vaimoltani: "Onko Jimillä kaikki hyvin?"
Kuulostaa siltä, että he ovat huolissaan, mutta kuulen vain arvostelua.
Heistä on todennäköisempää, että olen sairas
kuin että minulla voisi olla itsekuria.
Jim ei selvästikään kuntoile tai syö terveellisesti.
Hänellä on pakko olla syöpä.
Yksi ryhmä tekee niin. Toinen ryhmä tulee minun luokseni
ja syyttää minua siitä, että käytän ruokahalun hillitsijää.
He sanovat: "Käytät Ozempiciä. Myönnä pois."
Enkä minä käytä.
Käytän toista lääkettä.
Käytän Mounjaroa, se on parempi.
Se kuulostaa italialaiselta ravintolalta.
Tervetuloa Mounjaroon.
Et syö täällä mitään, koska olet läski.
Ymmärrän, että osa vastustaa ruokahalun hillitsijöitä.
Heistä se on huijaamista.
En minä pelaa baseballia pääsarjassa.
Olen vain lihava mies, joka yrittää olla kuolematta.
"Mutta eihän se ole reilua."
Kuten ei kaljuuntuminen tai että on syntynyt ilman pigmenttiä.
Mutta olen oppinut elämään sen kanssa.
Tämä on jännittävää aikaa minulle.
Olen laiha. Olen kolmekymppinen.
Hullua. Ison osan aikuiselämästäni kuulin jatkuvaa sisäistä monologia:
"Jim, sinun pitää lakata syömästä. Hillitse mielihalusi."
Nyt tiedän, että tarvitsin vain viikoittaisen piikin,
joka tappaa kaiken intohimon sisälläni.
Olen oppinut todella paljon.
Ymmärrän, että laihat ihmiset eivät unohda syödä.
Olette kuolleita sisältä.
Elämässä pitää tehdä kompromisseja.
En ehkä enää ikinä tunne todellista iloa,
mutta mahdun vihdoin vaatteisiin, jotka menivät muodista 30 vuotta sitten.
Ei hassumpi diili.
Hullua. Ruokahalun hillitsijät ovat mullistavia.
Näin siinä käy. Meistä lihavista tulee laihoja.
Soluttaudumme teidän laihojen paskiaisten joukkoon.
Ja kun ette huomaa, me syömme teidät.
Ihan sama, onko meillä nälkä. Me tykkäämme syödä.
Ruokahalun hillitsijät ovat uskomattoman suosittuja.
Elämme kehopositiivisuuden aikakaudella.
Kaiken muotoinen ja kokoinen on kaunista.
"Tämä lääke vie ruokahalun. Tänne se, tai tapan sinut."
Yritän nauttia siitä, että olen laiha, koska tiedän, että lihon takaisin.
Siis... Eihän tämä kestä.
Tämä on se lääke.
99 % on lääketeollisuuden ansiota, 1 % pikku-Jimin.
Eikö vain? Tai siis...
Eikö?
Sitä paitsi säilytin läskivaatteeni. En ole mikään typerys.
Ne roikkuvat komerossa ja pilkkaavat minua.
"Sinä palaat vielä. Käytät minua vielä joskus."
"Muistatko, kun söit kokonaisen pizzan, kerroit vaimollesi etkä tullut?"
"Sellainen sinä olet pohjimmiltasi."
Se lääke muuttaa asenteen ruokaa kohtaan.
McDonald's tuntuu oudolta ihastukselta.
"Uskomatonta, että olin niin hulluna sinuun."
Tavataan keskiyöllä. Älä kerro vaimolleni, kiltti.
Sillä ei ollut edes tarkoitus hillitä ruokahalua.
Se lääke tehtiin avuksi heille, joilla on diabetes tai jotain typerää.
Mutta kun saatiin kuulla,
että on diabeteslääke, joka estää himoitsemasta donitseja,
jokainen läski sanoi: "Sairastuin juuri diabetekseen."
"Diabetekseni alkaa vaikuttaa."
Se ei ole eka lääke, jolla on hyödyllinen sivuvaikutus.
Tiedämme Viagrasta. Ehkäisypilleri parantaa aknen.
Ja alkoholi tekee ihmisistä viehättäviä.
Sen täytyy olla turhauttavaa tutkijoille,
jotka kehittävät mullistavia lääkkeitä, ja me keskitymme sivuvaikutuksiin.
Esimerkiksi Viagran kehittäjät.
He ovat innoissaan lehdistötilaisuudessa.
"Vuosikymmenten kovan työn jälkeen
tiimini ja minä olemme kehittäneet pillerin,
joka pelastaa ihmisiä, joilla on korkea verenpaine."
"Sillä on tosin pieniä sivuvaikutuksia."
"Pahoinvointia, huimausta, valtava stondis."
"Mutta..."
"Mikä tärkeintä, tämä verenpainelääke pelastaa henkiä."
"Onko kysyttävää?"
Joo, se stondisjuttu.
Kauanko stondis kestää?
"Se ei ole tärkeää, mutta neljä tuntia."
Hyvä luoja.
"Voimmeko keskittyä siihen,
että tämä verenpainelääke pelastaa henkiä?"
Minulla on kysymys verenpaineesta.
Jos minulla on korkea verenpaine ja menen treffeille,
vaikkapa orgioihin...
...milloin kannattaa ottaa stondispilleri?
Siis verenpainelääke.
Yleisössä on kai joitain miehiä, jotka käyttävät Viagraa.
Joillakin tarkoitan siis kaikkia yli 40-vuotiaita miehiä.
Ei pitäisi hävetä, jos käyttää Viagraa.
Ei se tarkoita, ettei ole mies.
Se tarkoittaa vain, että ruumiinosa, joka määrittää miehen, ei toimi.
On kuin eunukki, ja he ovat miehekkäitä.
Jotkut yli 40-vuotiaat miehet eivät käytä Viagraa.
Sitä sanotaan selibaatiksi.
Ja hitot. Olen ottanut Viagraa, vain koska verenpaineeni on korkea.
Ja artikkeleiden takia.
Ne artikkelit ovat mahtavia.
Nykyään on mahtavaa lääketiedettä, ja teknologia kehittyy.
Moni on huolissaan tekoälystä.
"Tekoäly ottaa vallan."
Toivottavasti.
Minä olen aivan poikki.
Olen päässyt älykkyydelläni niin pitkälle kuin voin.
Minä tarvitsen tekoälyä.
Luin yhtä artikkelia: "Nouseeko AI valtaan?"
Olin puolivälissä, kun tajusin, ettei se kertonut Al-nimisestä miehestä.
"Nouseeko Al valtaan?"
Luulin, että se kertoi Al Rokerista.
Ja hänen rakkaudestaan A1-luokitukseen.
"Jim, tuo on tyhmä vitsi."
Iso osa teknologian kehityksestä menee hukkaan kohdallani.
Minulla on yhä vaikeuksia WiFi-salasanojen kanssa.
Vaikka salasana olisi kirjoitettuna ja suoraan edessäni,
ajattelen: "En luultavasti osaa."
Vain kuusi tai kahdeksan kirjainta tai numeroa,
ja tuntuu kuin tekisin tasokoetta.
"Tarvitsen lisää aikaa."
"Olisi pitänyt nukkua paremmin."
Onko kukaan kertonut teille WiFi-salasanaa?
WiFi-salasanamme on tosi helppo.
"Beagle" pienillä kirjaimilla.
E on kolmonen, G on kahdeksan ja viimeinen E on F.
"Joo, mutta miten beagle kirjoitetaan?"
Teknologia monimutkaistuu. Kaipaan yksinkertaisempia aikoja.
Muistatteko, kun sai valita oman salasanan?
Nykyään sille pitää saada hyväksyntä, ja asenne on aina:
"Salasanasi ei ole tarpeeksi vahva."
"Salasanasi on hyvin heikko."
Ihan sama. Käytä nyt vain sitä.
"En hyväksy tuota salasanaa. Valitse toinen."
Laitat jonkun salasanan. "Tuo salasana on liian helppo arvata."
Niin, koska näit, kun kirjoitin sen.
"Valitse toinen. Käytit jo sen salasanan. Valitse toinen."
Menen ihan jumiin, kun pitää keksiä salasana.
"Valitse toinen." Ei ole muita. Käytin jo syntymäpäiväni.
Minulla ei ole enempää salasanoja.
Salasanan kriteerit ovat naurettavia.
Salasanassa pitää olla iso kirjain, numero, merkki tai jäniksenkäpälä,
jotain, jota äitisi piti häissään.
Joskus salasanaa ehdotetaan. Se on hieman nöyryyttävää.
"Hei, tollo. Haluatko, että keksimme sinulle salasanan?"
Eikö se kumoa koko idean?
"No, emme me kerro kenellekään."
"Voit luottaa meihin."
"Olemme monikansallisen yhtiön luoma kasvoton algoritmi."
"Emme kerro salasanaasi."
Miksi... Isketkö sinä silmää?
"En, tekoälyyni meni pölyä."
Annoin heidän valita salasanani. Oletteko kokeilleet?
Se näyttää siltä kuin olisivat antaneet kissan kävellä näppäimistöllä.
Olisin voinut keksiä tuon. "Muttet keksinyt, vai mitä, tollo?"
En varmasti muista sitä.
"Me muistamme sen puolestasi, ääliö."
"Kerro, kun tarvitset sitä."
Saanko sen nyt? "Et."
"Saatat olla botti."
Etkö sinä ole botti?
"Et voi tietää sitä. Olet niin tyhmä."
Oletteko unohtaneet salasanan ja joutuneet tekemään kuvakokeen?
"Hei, idiootti. Onko näissä kuvissa liikennevaloja?"
Hetken sitä miettii: "Mitä liikennevalot olivatkaan?"
Mietin sitä aina liikaa. "Tuo pylväs saattaa olla kytketty liikennevaloihin."
"Onko siinä osittainen kuva?"
Yleensä vain arvailen.
Kun osun oikeaan, ajattelen: "Olen hyvä tässä liikennevalopelissä."
"Pääsin seuraavalle tasolle. Nyt saan lukea sähköpostini."
He ovat todella alentuvia meitä kohtaan.
"Hyväksytkö nämä keksit?" Keksitkö?
Joku keksi: "Sano idiooteille, että ne ovat keksejä."
Me sanomme: "Keksejäkö? Pidän kekseistä."
Hyväksyn kaikki keksit.
Saanko maitoa keksien kanssa?
He esittävät sen ikään kuin lahjana. "Hyväksytkö nämä keksit?"
No hitsi. En halua olla töykeä.
On kohteliasta hyväksyä keksit
ja antaa meidän seurata, mitä teet netissä.
Kunhan saan ne keksit.
Hyväksymme sen kaiken.
Oletteko keskustelleet jonkun kanssa ja puhutte jostain lomakohteesta?
Kun on seuraavan kerran netissä, alkaa nähdä sen lomakohteen mainoksia.
Sen sijaan, että raivostuisi, koska yksityisyyttä on loukattu,
varaa vain matkan.
"Taidamme mennä Meksikoon."
Teknologia tekee meistä harhaisia.
Kaikki puhuvat Marsiin menosta tyyliin: "Menemme Marsiin."
"Menemme Marsiin. En malta odottaa."
He tuskin puhuivat sinusta.
Miksi luulet, että menet Marsiin? Et ole käynyt edes Minnesotassa.
He eivät kutsuneet meitä mukaan. He vain kehuskelivat.
Jeff Bezos vei veljensä ulkoavaruuteen.
Minulla on kolme veljeä, enkä halua tarjota heille edes illallista.
Ihailtavaa optimismia, mutta menemmekö me Marsiin?
Ihminen kävi Kuussa 54 vuotta sitten.
Montako kertaa ihminen on käynyt Kuussa sen jälkeen?
Nolla.
Miksi? Koska ihminen ei ole ikinä käynyt Kuussa.
En tiedä. Enpä tiedä.
Ehkä ihminen on käynyt Kuussa. En tiedä. Ehkä ihminen menee Marsiin.
Minä en edes tiedä, miten mikro toimii.
Jos joku osoittaisi aseella: "Miten mikro toimii?"
Sanoisin: "Sinne syttyy valo."
"Se pyörii."
"Kun se piippaa, hodari on valmis."
"Menikö lähelle?"
On paljon asioita, joita en tiedä.
Useimmiten en edes tunne itseäni aikuiseksi.
En vieläkään tunne oloani mukavaksi, kun olen ostamassa kenkiä.
Kengät ovat ainoat vaate, jotka ventovieras saa pukea päällemme.
Ei ikinä kysyisi myyjältä: "Pukisitko nämä housut minulle?"
"Mihin sinä nyt menet?"
Mutta kun olemme ostamassa kenkiä, meistä tulee avuttomia.
Istumme alas ja sanomme: "Tee sinä se."
"Äitini ei ole täällä, joten sinun pitää tehdä se."
Emme tiedä mitään ihmisistä, jotka laittavat kengät jalkaamme.
Taustoja ei tarkisteta.
Tiedämme vain, että he tykkäävät työskennellä "vieraiden jalkojen" kanssa.
Heidän juttunsa ovat aika karmivia. "Miltä ne tuntuvat?"
Anteeksi? "Ovatko ne tiukat?"
Anteeksi kuinka?
"Onko tuo sinun isovarpaasi?"
Kuinka kehtaat!
"Kävele hieman. Näytä, miten söpöltä näytät tuossa asussa."
Kun kerran pyysit niin nätisti.
Päätin lakata esittämästä, että ymmärrän asioita,
joista en tiedä mitään, kuten osakemarkkinoita.
Kun uutisissa on osakemarkkinoista. "Tämän päivän osakemarkkinat... "
Sanon: "Mielenkiintoista."
Mutta ajattelen: "Daa, osakemarkkinat."
Surullisinta siinä on, että opiskelin rahoitusalaa.
Ihan oikeasti.
Neljä vuotta, 80 000 dollaria.
Olen iloinen, että teen tätä työkseni.
Mutta pandemia paljasti,
miten tärkeä jokin ammatti on yhteiskunnalle.
Sanotaanko vaikka, että standup-koomikko ei ole välttämätön.
Ei sitten lainkaan.
Strippiklubeja avattiin ennen kuin saimme kertoa vitsejä.
"Menkää tuonne, hauskat ihmiset. Arvot naiset, tervetuloa takaisin."
Se ei yllättänyt minua. Historiassa ei ole aikakautta,
jolloin olisin ollut hyödyksi, edes ensimmäisessä sivilisaatiossa.
Jonkun pitää kerätä vettä ja rakentaa asuntoja.
"Jim, mitä sinä voisit tehdä?"
Voin kertoa heistä vitsejä.
Outoa. Työskentelen viihdealalla.
Ymmärrän, että yleisesti ajatellaan,
että viihdealalla työskentelevät ihmiset ovat narsisteja,
joille maksetaan liikaa töistä, jotka eivät ole tärkeitä.
Mutta uskokaa pois. Tämä on mahtavaa.
Tämä on todella upeaa.
Toki viihdealalla on ihmisiä,
joilla on ainutlaatuisia taitoja, joista maksetaan hyvin.
Lahjakkuus, jollainen tulee kerran sukupolvessa.
Kuten vaikka Pat Sajak.
Onnenpyörän entinen juontaja.
Oliko mitään, mitä Pat Sajak ei osannut?
Miettikää nyt. Hän oli Onnenpyörän juontaja.
Hän oli kuin renessanssimies.
Pat Sajak on varmasti hyvä tyyppi, Onnenpyörä on mahtava.
Enkä ole edes 80-vuotias. Onnenpyörä on mahtava.
Kun hän ilmoitti jäävänsä eläkkeelle, olin harmissani.
Hän vaikuttaa hyvältä tyypiltä. Hän kokosi Onnenpyörän perheen yhteen
ja sanoi: "Olen tehnyt tätä pari vuosikymmentä
ja päätin jäädä eläkkeelle."
Olisinpa ollut siellä, koska olisin sanonut:
"Tiedät kai, ettei tämä ei ole oikea työ?"
Ei hirsipuun pelaamisesta voi jäädä eläkkeelle.
Olisi soveliasta pyytää anteeksi ja antaa rahat takaisin.
Pat Sajakilla oli hyvä duuni.
Tiedättekö, paljonko hän tienasi vuodessa? 17 miljoonaa dollaria.
Sillä saisi jo pari vokaalia.
17 miljoonaa... Eikä hän edes kääntänyt kirjaimia!
Hän varmaan neuvotteli siitä. "En minä voi tehdä kaikkea."
Palkattiin Vanna White. Sajak tienasi 17 miljoonaa.
Vanna tienasi kolme miljoonaa. Kummankaan ei pitäisi saada mitään.
Kun Sajak ilmoitti eläkkeestä, olivatko tuottajat:
"Voi ei, tämä on kamalaa."
"Mistä löydämme jonkun, joka sanoo: 'On sinun vuorosi pyörittää pyörää'?"
Hyviä uutisia.
Pat Sajak jatkaa ohjelmassa konsulttina.
En tiedä, millaista konsulttityötä Onnenpyörässä on.
"Onko tänään tullut uusia kirjaimia?"
Ei, Pat. Yhä samat 26 kirjainta.
"Olen toimistossani, jos..."
Standupia on mahtava tehdä.
Minut palkataan toisinaan näyttelemään.
Joskus projektien ohjaajat sanovat:
"Jim, haluaisin nähdä sinut ilman partaa."
Vastaan: "Enpä usko."
Ajan partani, mutta kun olen ajanut sen, ulkonäköni kuvottaa minua.
Tuntuu siltä, että pitäisi pyytää kaikilta anteeksi.
Anteeksi. Pyydän tätä anteeksi.
Ai, sinä syöt. Anteeksi.
Se järkyttää kaikkia, jotka tuntevat minut parrakkaana.
He sanovat suoraan: "Ällöä. Missä partasi on?"
Noin sanovat minun lapseni.
Parta on köyhän miehen kasvojenkohotus.
Jokainen kohteliaisuus parrasta on kaksiselitteinen.
"Pidän kasvoistasi parran kanssa." Eli siis parempi karvojen peitossa.
"Kiitti." Säälin naisia.
Kaikille naisille ei kasva parta.
Jokainen mies, jolla on parta, tarvitsee partansa.
Jokainen mies, jolla on parta, katsoi joskus peiliin ilman partaa
ja ajatteli: "Tämä on pakko saada piiloon."
Miettikää kaikkia merkittäviä historiallisia hahmoja, joilla oli parta.
Luultavasti, koska he olivat epävarmoja.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf...
Heillä kaikilla oli parta.
Jeesuksella. Jeesuksella oli parta.
Jeesus varmaan käveli veden päällä, katsoi alas, näki peilikuvansa ja sanoi:
"Jeesus."
"Kasvatan parran. En saa seuraajia tämän näköisenä."
Näin Jeesus muuten käveli.
Esittikö Jeesus, että veden päällä on vaikea kävellä?
Oliko hän...?
"Voitteko uskoa?"
"Kävelen veden päällä."
"Puhelimet esiin. Kuvatkaa tämä!"
Vai kävelikö hän asenteella:
"Aivan, ämmä. Katsopa tätä."
"Kyllä, kuninkaiden kuningas."
Veden päällä kävely oli yksi Jeesuksen ihmeistä.
Joku kai piti sitä taikatemppuna.
Joku sanoi: "Näin, kun kävelit veden päällä."
"Aika siistiä. Järjestän muuten lasten synttäreitä."
"Voisimme tienata."
Jeesus sanoo: "Ei se ollut taikatemppu. Olen Jumalan poika."
"Mielenkiintoinen taiteilijanimi."
"Tässä on korttini. Nimeni on Juudas."
Kaikki tuo on Raamatussa.
Niin Raamatussa sanotaan.
Raamatussa on villejä juttuja.
Jumala pyysi Abrahamia uhraamaan ainoan poikansa.
Jumala pyysi Aabrahamia tappamaan ainoan poikansa.
Aabraham, kuten useimmat isät, sanoi: "Okei, teen sen."
Emme tiedä, mitä Aabraham teki juuri ennen kuin Jumala pyysi.
Ehkä Abraham kävi läpi laskuja: "Kuka käytti 500 sekeliä Nintendoon?"
Sillä hetkellä Jumala sanoi:
"Abraham, haluan, että uhraat ainoan poikasi."
Abraham sanoi: "Ilomielin."
"Voiko se olla kuristusuhri?"
Jumala puhui Abrahamille taivaasta.
En tiedä, huusiko Jumala.
Kuuliko joku sen keskustelun?
Oliko taivaassa ketään? Oliko Jeesus taivaassa?
Sanoiko Jumala: "Abraham, uhraa ainoa poikasi."
Jeesus sanoi: "Isä, mitä hittoa?"
Jumala: "Puhuimme tästä jo. Pidä huoli omista asioistasi."
"Älä välitä tuosta parrakkaasta hipistä."
"Abraham, haluan, että uhraat ainoan poikasi."
Jeesus sanoi: "Et voi pyytää Abrahamia uhraamaan ainoaa poikaansa."
Jumala sanoi: "Tulikin muuten mieleen..."
Jeesus, mene maahan ja kerro ihmisille, että olen isäsi.
Jeesus sanoi: "Jos kerron ihmisille, että olet isäni,
he saattavat satuttaa minua."
Jumala sanoi: "Eikä. Miksi he niin tekisivät?"
"He vaikuttavat mukavilta."
Jeesus sanoo: "Jos menen sinne ja he satuttavat minua, estät sen."
Jumala sanoi: "Totta kai, luultavasti, ehkä."
Abraham palkittiin uskollisuudestaan.
Hän eli 175-vuotiaaksi.
Hän kuoli 175-vuotiaana, mikä on siistiä.
Mutta viimeiset 90 vuotta...
Hitsit...
Kun he kirjoittivat Raamattua:
"Haluammeko todella laittaa 175?"
"Haluamme, että joku lukee tämän."
"Laitetaanko vain 75?"
Se on korkea ikä. Sen voi uskoa. Välimeren ruokavalio.
Ihan mahdollista.
175... Jos tapaisi nykyaikana jonkun,
joka sanoisi: "Ukkini eli 175-vuotiaaksi."
Sanoisi: "Olet mielisairas."
Entä jos eläisi itse 175-vuotiaaksi?
Joo, jäin eläkkeelle 60-vuotiaana.
En tiennyt, että eläisin vielä 115 vuotta.
Paljonko pitää vielä pelata tennistä?
Jestas...
Kiitos. Kiitos.
Se oli Abrahamin palkinto. Hän eli 175-vuotiaaksi.
Hän oli myös kolmen uskonnon perustaja.
Juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin. Mahtava homma.
Mikä on vielä uskomattomampaa?
Ne kolme uskontoa, parhaat kaverit...
Ne tulevat hyvin toimeen, ei ongelmia.
Tunteeko Abraham olevansa vastuussa?
Katsooko hän ikinä taivaasta: "Hitsi vie, en kai minä tehnyt tuota"?
Jumala osallistui ennen paljon enemmän.
Hän puhui Abrahamin kanssa, oli tulvia ja vitsauksia.
Nykyään Jumala sanoo: "Tiedätkö mitä?"
"Laita Jeesuksen naama paahtoleipään."
"En vain jaksa."
"Jos he eivät kuuntele, en edes yritä."
Yritän kai sanoa, että olen kristitty.
Sanon niin, jotta tuntisitte olonne epämukavaksi.
Kun ei-kristityt kuulevat, että joku on kristitty, he ajattelevat: "Voi ei."
Kun kristityt kuulevat, että joku on kristitty, he ajattelevat: "Voi ei."
Sellainen yhdistää yleisön.
Sanoisin niin...
Kiitos, kun tulitte. Arvostan sitä.
Niin. Kiitos.
Olen kiitollinen, että saan matkustella ja tehdä standupia.
Haluan teidän tietävän, että elämäni kotona on kamalaa.
Minulla on viisi lasta. Se on yhtä helvettiä.
Elämäni kotona on tämän kokemuksen vastakohta.
Kun tulin lavalle, te taputitte minulle.
Kotona minua ei edes tunnusteta.
En sano, että vanhemmille pitäisi taputtaa.
Ei se riitä.
Vanhemmille pitäisi taputtaa seisaaltaan. Paikalla pitäisi olla kuuluttaja.
Toivottakaa tervetulleeksi ainoa syy, miksi olette olemassa.
Vai mitä?
Vanhemmuus on mahdoton tehtävä.
Se on liian vaikeaa. Odotukset ovat liian korkealla.
Jos baseballissa keskiarvoni on 300,
jos osun kolme kertaa kymmenestä, olen hyvä.
Mutta jos lyön lastani kerran...
Olenko huono siinä?
Lapset ovat ainoa asia, joka poistetaan ihmiskehosta
ja säilytetään.
Tiedättekö?
Kukaan ei sano: "Umpilisäkkeeni, poikani. Kumpikin ihan turhia."
Uskon, että me vanhemmat ansaitsemme sen tuskan.
Ansaitsemme se tuskan. Se on röyhkeää.
On röyhkeää ajatella, että meistä on vanhemmiksi.
Otamme ylimielisesti sen vastuun harteillemme.
Sanomme: "Hukkaan puhelimeni kerran päivässä."
"Osaan pitää huolta vauvasta."
"Soittaisitko vauvalleni?"
"Soita vauvalleni."
Tiedän, etteivät kaikki täällä ole vanhempia.
Kun saa lapsen, tulee vanhemmaksi.
Ellei saa lasta, on vain yhä onnellinen.
Jotkut päättävät olla hankkimatta lapsia. Kunnioitan sitä,
mutta heitä ei pitäisi pitää aikuisina.
Miten he eroavat isoista taaperoista?
Mikä stressi valvottaa heitä öisin?
"Mihin menen brunssille?"
Jos on yli 30-vuotias,
ja isoin ongelma elämässä on WiFi-yhteys,
ei ole aikuinen.
Jos ei ole käynyt ulkona, huomannut tahraa
ja rukoillut hiljaa, että se on suklaata...
...ei ole aikuinen.
Jos ei ole kerskunut puolisolle tai kumppanille,
ettei ole ehtinyt suihkuun kolmeen päivään,
ei ole aikuinen. Saattaa olla juntti.
Ei niitä kahta voi verrata.
Toisella on rikas ja tyydyttävä elämä, toinen on vanhempi.
Pitäisi olla aivan uusi luokitus.
Olet siis yli 30, ei lapsia? Olet nuorempi aikuinen.
Oliko hyvä brunssi?
Voimmeko myöntää, että brunssi on alkoholistin keksimä?
"Et voi juoda alkoholia aamiaisella."
Ei se ole aamiainen.
Se on brunssi.
"Mitä?" Se on aamiainen. Se on lounas.
Hyvää syntymäpäivää.
Kaikki brunssissa on naurettavaa.
Ei selvästikään ehtinyt aamiaiselle.
Ja vaatii köyhiä ritareita kello 13, kun kiskoo samalla Mimosaa.
Eikö Mimosa muka ole juopon keksintö?
Onko tuoretta appelsiinimehua?
Ai on?
Lorauta sekaan samppanjaa.
Sanotaan, että se on vaikka mmmm...
Mimosa.
Mimosa kuulostaa kollegalta, johon ei voi luottaa.
"Mimosa, missä neljännesvuosiraportti on?" Työn alla!
"Kuka hakee läivällisen?"
Lounas... päivällinen.
Hyvää syntymäpäivää.
Tiedän, että jotkut eivät voi fyysisesti saada lapsia,
mutta adoptio on olemassa. Opimme jo kauan sitten elokuvista,
kuten Annie ja Oliver, että on lapsia, jotka tarvitsevat vanhempia.
Monet niistä lapsista osaavat laulaa ja tanssia.
Olkaa hyväsydämisiä ja tukekaa taiteita.
Ihan sama, onko jollakulla lapsia.
On outoa, että ihmisille luodaan paineita.
Sanotaan esimerkiksi: "Kuka huolehtii sinusta, kun olet vanha?"
Vastaan: "No ei ainakaan minun lapseni."
Ymmärsinkö nyt oikein?
Lapseni, jotka ovat imeneet minua kuiviin...
...alkavat yhtäkkiä huolehtia minusta?
Melkoista uhkapeliä.
En pelkää, että lapseni laittavat minut vanhainkotiin.
Eivät he ole niin neuvokkaita.
"Pitääkö täyttää lomakkeita? Laita vain autotalliin."
Jos on lapseton, tässä tarina, joka kertoo vanhemmuuden iloista.
Minulla on viisi lasta. Yritän viettää aikaa jokaisen kanssa.
Siten tiedän tavanneeni heidät kaikki.
Viime helmikuussa vein 10-vuotiaan poikani kävelylle.
Kävelytimme koiraamme. Ennen kuin lähdimme, sanoin:
"Ulkona on kylmä. Kannattaa laittaa takki."
Hän sanoi: "En laita takkia. Typerää. Et voi pakottaa."
"Selvä. Ei tarvitse laittaa takkia." Menimme kävelylle.
Kun käännyimme takaisin, hän kysyi:
"Isi, saanko sinun takkisi?"
En epäröinyt.
Vanhempi on kuin meedio, joka on aina oikeassa, mutta sivuutetaan.
Vai mitä?
Joka päivä vanhemmat sanovat: "Minäpä katson kristallipallooni."
Ulkona on aika kylmä. Kannattaa laittaa takki.
"Sinä olet lihava."
Jos valvot myöhään, saatat olla väsynyt aamulla.
"Sinä olet kalju."
Ennustan taloudellisia vaikeuksia, kun heitän sinut ulos täältä.
Ei se ole heidän vikansa. Lapset eivät ymmärrä seurauksia.
Vanhemmat ymmärtävät seuraukset.
Niitä sanotaan lapsiksi.
Lapset ovat käveleviä ja puhuvia seurauksista.
Jokainen vanhempi katsoo joskus lastaan ja ajattelee:
"Ei olisi pitänyt ryypätä sinä iltana."
On hurjaa, miten erilainen lapsuus lapsillani on kuin minulla.
Muistan, kun olin 10-vuotias. Äitini lähetti minut asioille.
Kerran hän lähetti minut ruokakauppaan ja antoi hyvin tarkat ohjeet.
Kävelin 2,5 kilometriä ruokakauppaan ja tein, mitä käskettiin.
Menin kassalle, annoin myyjälle kympin ja sanoin:
"Äiti lähetti minut ostamaan tupakkaa. Merit Ultra Lightseja."
Myyjä katsoi minua ja kysyi: "Kuinka vanha olet?"
Sanoin: "Olen 10-vuotias."
Hän sanoi: "Sinä olet hyvä poika."
Myyjä kehui minua, antoi savukkeet ja vaihtorahat.
Kävelin kotiin ja poltin koko matkan.
Lapsia lähetettiin asioille yksin.
Kova laki: Erikoisyksikkö on jatkunut 25 vuotta.
Enää ei tunnu turvalliselta, että lapsi avaa edes jääkaapin.
Pidän siitä, miten itsenäisiä oltiin.
Minua toki pelotti silloin tällöin.
Pelkäsin enimmäkseen aikuisia.
Aikuiset olivat pahoja jättiläisiä, kaikki tunsivat toisensa jotenkin.
"Tunnen sinun isäsi."
Miten?
"Pidin sinua sylissä, kun olit vauva."
Miksi?
Kun olin lapsi, ystäväni pelkäsivät isääni.
Lapsuuden paras ystäväni pelkää yhä isääni.
Isäni kuoli 30 vuotta sitten.
Minun lapseni ja heidän ystävänsä pitävät minua Uber-kuskina.
Ja he pyysivät hiljaista kyytiä.
"Voiko musiikkia laittaa pienemmälle, Jim?"
Tapan sinut.
Tunnen sinun vanhempasi.
Tapan heidätkin.
Vanhemmuus vaatii uhrauksia.
Osa on isoja, osa pieniä.
Tiedättekö, montako kamalaa lastenelokuvaa olen nähnyt teatterissa?
Olen ajanut sinne vapaaehtoisesti, ostanut useita lippuja
ja katsonut täyttä roskaa.
Objektiivisesti huonoja elokuvia. Ei tarvinnut lukea arvostelua.
Ei tarvinnut nähdä traileria.
Kukaan ei mieti: "Onkohan Smurffit hyvä elokuva?"
Ei ole.
He yrittivät varoittaa ja antoivat elokuvalle nimeksi Smurffit.
Minulla on viisi lasta.
Olen käynyt kamalissa lastenelokuvissa 15 vuotta.
Puolitoista vuosikymmentä kidutusta.
Vaikeinta on itsesensuuri.
Kun on katsonut elokuvan, kuten Trolls tai My Pretty Pony,
normaalin aikuisen pitää sanoa jollekulle:
"Sehän oli täyttä paskaa."
Tiedättekö? Mutta ei niin voi sanoa 8-vuotiaalle.
Pitää vain kysyä: "Oliko hyvä?"
"Toivottavasti tulee toinenkin."
Niitä tehdään viisi lisää.
Sitä katsoo joka ikisen ja ajattelee samalla alkoholia.
Isäni ei olisi ikinä katsonut kamalaa lastenelokuvaa.
Joskus harvoin, kun isä vei meidät elokuviin, meiltä ei kysytty.
Emme tienneet, minkä elokuvan näkisimme. Isäkään ei tiennyt.
Kun tulimme teatteriin,
isä valitsi elokuvan, osti liput, ja kävelimme heti saliin.
Elokuvan alkamisajalla ei ollut väliä. Se oli meille elokuvan alku.
Kävelimme pimeään teatteriin, istuimme ja katsoimme viimeisen kolmanneksen.
Valot syttyivät, ihmiset lähtivät.
Istuimme ja yritimme miettiä, mitä hittoa juuri näimme.
Saatoimme kysyä toisiltamme: "Miten luulet, että elokuva alkaa?"
Sitten tuli uusi yleisö. Valot sammuivat. Elokuva alkoi.
Katsoimme tiettyyn pisteeseen asti, sitten isäni nousi ja lähti.
Seurasimme häntä ulos.
Niin me katsoimme elokuvia perheenä. Tavallaan kaipaan sitä.
Monesti tuntui, että autoimme isääni hankkimaan alibin.
"En voinut tappaa sitä kulkuria. Olin elokuvissa lasteni kanssa."
Toivon, että olisimme voineet katsoa Sound of Musicin isäni kanssa.
Puolivälissä Sound of Musicia
isäni nousee ylös ja lähtee. Hänen kuusi vaaleaa lastaan seuraavat.
"Tuo perhe ei pitänyt siitä, kun kapteeni von Trapp
repi natsien lipun."
Tuo vitsi oli vielä hauskempi, kun kaikki vihasivat natseja.
Vai mitä?
Valitan paljon lapsistani, mutta he ovat pilanneet elämäni.
Rakastan heitä, mutta he kohtelevat minua surkeasti.
Lapsettomat sanovat: "En antaisi lasteni kohdella minua huonosti."
Kyllä muuten antaisit.
Mikä on vaihtoehto?
Vankila.
Lasten antaa kohdella huonosti ja ajattelee vain alkoholia.
Ajattelin kertoa terapeutille, miten lapseni kohtelevat minua,
mutten, että he ovat lapsiani.
Jos sanoisin: "Asun viiden ihmisen kanssa. He syövät ruokani."
"He käyttävät kaikki rahani. Kun pyydän heitä tekemään jotain,
he vain huutavat minulle."
Kuka tahansa terapeutti sanoisi:
"Muuta pois. Olet hyväksikäytön uhri."
Rakastan lapsiani ja tiedän, että he rakastavat minua.
Vaikka kun 18-vuotias poikani sanoo: "Rakastan sinua",
se kuulostaa siltä kuin hän hakisi roolia, jota ei halua.
"Rakastan sinua, iskä."
Okei, ihan hyvä. Kokeile uudestaan.
Tällä kertaa haluan kuulla enemmän kiintymystä,
ehkä tunteen ihmissuhteesta.
"Rakastan sinua, iskä."
Selvä, me ilmoittelemme. Kiitos käynnistä.
Vanhemmuus on vaikeaa, ja se vaikeutuu koko ajan.
Sitä ei kerrota, kun saa vauvan. Se olisi kai sopimatonta.
"Onneksi olkoon. Siitä tulee tosi vaikeaa."
Tuoreen vanhemman pitää huomata se itse.
Vastasyntynyt vauva on hauras ja riippuvainen.
Lasta auttaa röyhtäisemään.
Tuore vanhempi ajattelee: "Tämä on varmaan vaikein osuus."
Ei ole.
Lapsesta tulee taapero. Se on yhtä kaaosta.
Lapsi huutaa ruokakaupoissa.
Lasta estää tappamasta itseään vahingossa.
Vanhempi ajattelee: "Tämä siis on vaikein osuus."
Ei ole.
Lapsesta tulee teini, ja vanhemmat sanovat:
"Tämä koko juttu oli virhe."
"Ei olisi pitänyt tehdä tätä."
Tiedättekö?
Vanhemmuus on ainoa asia, jota voi tehdä 13 vuotta,
siis 13 vuotta, ja yhtäkkiä onkin siinä tosi surkea.
Se on Jumalan julmin vitsi. Hän vain istuu ja katselee.
Hän on...
"Luulevat olevansa hyviä vanhempia. Odottakaahan vain."
Aktivoikaa hormonit!
Tulee mieleen, kun Jeesus oli teini-ikäinen.
Hän poltti sähkötupakkaa.
Onko kellään teistä teiniä?
Ihanan väkinäisen innostunutta.
He, joiden lapset eivät asu enää kotona, puhuvat teinivuosista hienosti.
Kuulostaa siltä, että he kuvailevat hurrikaania.
Luulin vaimoni kanssa, että olimme valmistautuneet. Menetimme kaiken.
Siksi hurrikaanit nimetään teinien mukaan.
Teinit saavat tajuamaan, että vanhemmuus vaatii taitoa, mutta enimmäkseen tuuria.
On helppoja ja on vaikeita teinejä.
Jos on helppo teini, se ei tarkoita, että on hyvä vanhempi.
Jumala ei vain uskonut, että selviäisi vaikeasta.
Teinien kasvattaminen on tehnyt minusta paremman koomikon.
Ei kun siis... Hetkinen.
Katkeran koomikon.
Kuulostaa negatiiviselta,
mutta on melkein surullista, kun lapsesta tulee teini.
Söpöstä 12-vuotiaasta tulee yhtäkkiä Saatana.
Voi kirjaimellisesti nähdä, miten uteliaisuus ja ihmettely
muuttuvat kehonhajuiksi ja huonoksi arvostelukyvyksi.
Ja vanhemman pitäisi oppia kommunikoimaan heidän kanssaan.
Vaimoni lähettää minulle artikkeleita "Näin puhut teinille."
Minä poistan ne.
Vaimoni kysyy: "Miten kommunikoit teiniemme kanssa?"
"Kokeilen englantia."
Teinit kuulevat asiat eri tavoin.
Jos sanon 14-vuotiaalle tyttärelleni "vauhtia, olemme myöhässä",
hän kuulee: "Tapan sinut."
Puhuimme ja pääsimme yhteisymmärrykseen siitä,
että olen kamala ihminen...
...ja sitten minä menen juomaan alkoholia.
Oletteko nähneet alkoholimainoksissa, kun ihmiset nauravat ja pitävät hauskaa?
Haluaisin nähdä yhden mainoksen, jossa on ilmeetön isä,
joka istuu yksin keittiön pöydän ääressä viinapullon kanssa.
Iskulause olisi:
"Bourbon: koska olet ansassa, etkä voi tehdä itsemurhaa."
Onko tuo liian negatiivista? On.
Yleisössä on teinejä, jotka miettivät: "Miksi hitossa olen täällä?"
"En tiennyt, että hän on tuollainen mulkku."
Nykyaikana teineillä on vaikeampaa kuin miesmuistiin.
Se, mitä teinit joutuvat kestämään, on ihan hullua.
Sosiaalinen media, huumeita ja pornografiaa kaikkialla.
Yritän kai sanoa, että kunpa olisin teini.
Minun piti kävellä 2,5 kilometriä ihan vain tupakan takia.
Ironisinta teineissä on se, että he häpeävät vanhempiaan.
Ai, sinä siis häpeät minua.
Oletko katsonut peiliin?
Jokainen teinini on tullut luokseni joskus
ja sanonut: "Voitko olla kuin et tuntisi minua?"
Voimme tehdä siitä pysyvää.
On hämmästyttävää, miten paljon vanhempia nolottaa.
Kun lapset ovat pieniä, he nolaavat vanhemman jatkuvasti.
Joskus he sanovat tai huutavat: "Miksi tuo tyyppi on noin läski?"
"Onko tuo nainen noita?"
"Juutalaisia, juutalaisia!"
"Haluat juustolaisia."
Juustoa.
Pyydä juustoa, ole kiltti.
Minulle kävi kerran niin oikeasti.
Olin ruokakaupassa New Yorkissa.
Kaksi vaaleaa lastani huusivat juustoa.
He vaativat sitä tavalla, joka sai uskomaan,
että heille on toimitettu juutalaisia ennenkin.
"Juutalaisia." Haluatte siis juustolaisia.
Herran tähden, sanokaa "juustoa".
Lapseni rakastavat juustolaisia.
Eivät juutalaisia. Tai rakastavat he myös juutalaisia.
He oppivat sen minulta. Rakastan juutalaisia.
Tulkaa vain tänne, juutalaiset.
Lapset nolaavat jatkuvasti. Eräänä päivänä, ihan yhtäkkiä,
on heidän elämänsä suurin nöyryytyksen lähde.
Ei tiedä, milloin niin käy.
On olemassa tiukkoja sääntöjä, jotka oppii vasta, kun niitä rikkoo.
14-vuotias tyttäreni sanoi illallisella:
"Sitten isä tuli kouluumme."
Vaimoni sanoi: "Kulta, et kai oikeasti mennyt kouluun?"
Mitä? Ulkona oli kylmä.
Millä planeetalla me oikein olemme?
Meillä on kolme teiniä sekä 12-vuotias ja 11-vuotias.
Sääennuste ei näytä hyvältä.
On ehdottomasti hurrikaanikausi.
Myönnän, että vaimollani on paljon rankempaa,
mutta tämä on tavallaan hänen syytään.
Ne lapset eivät tulleet minun kehostani.
He eivät tavallaan edes ole minun lapsiani.
En halua puhua kuin salaliittoteoreetikko,
mutta se juttu, joka hedelmöittää munasolun,
en ole ikinä nähnyt sitä.
Olen nähnyt siitä simulaation.
Niin kuin voisi lavastaa sen, että laskeuduttiin Kuuhun.
Miesten pitäisi olla epäluuloisia.
Naiset huomaavat itse, että heistä tulee vanhempia.
Miehille kerrotaan.
Miehet saavat tietää tulevansa isäksi
kuin saavat tietää, että ovat kuolemansairaita.
Joku tulee sanomaan: "Kannattaa istua alas."
Miehet vastaavat molempiin samoin: "Paljonko aikaa minulla on?"
Isyystestillä voi todistaa tieteellisesti, kuka lapsen isä on.
Suurimman osan ajasta
miehen piti vain uskoa, mitä hänelle sanottiin.
"Olen raskaana. Sinä olet isä."
En ole ollut kotona kahteen vuoteen.
"Se on ihme."
Isyystestistä puhutaan joskus.
Äitiystestistä ei puhuta koskaan.
Mistä todella tiedetään, kuka lapsen äiti on?
"Lapsi tuli ulos minun kehostani."
Sitten sinun ei pitäisi pelätä testiä.
Jim, tuo oli illan tyhmin vitsi.
Tuo... Mitä?
Isyystesti on olemassa, koska jotkut miehet ovat surkeita.
Kun viiden lapsen isänä kuulen miehistä, jotka hylkäävät lapsensa,
olen sairaan kateellinen.
Ei tekosyitä.
Tekosyitä ei ole. Mikään ei valmista miestä vanhemmuuteen.
Nainen käy läpi fysiologisen muutoksen.
Vauvan kasvattamisen lisäksi on aamupahoinvointia.
Pesäntekovietti ottaa vallan.
Miehestä tuntuu samalta koko raskauden ajan: arvottomalta.
Se tavallaan valmistaa isyyteen.
Vai mitä? Isät ovat yleensä aliarvostettuja.
Kuka on samaa mieltä?
Kuunnelkaa näitä eronneita isiä.
Äiti on tietenkin tarinan sankari.
Kun jostakusta tulee kuuluisa, hän ostaa äidilleen talon.
Eikä edes pyydä isäänsä asumaan sinne.
Usein on helpompi ymmärtää äidin panos. Se näkyy minun perheessäni.
Lapseni näkevät päivittäin, mitä vaimoni tekee heidän hyväkseen.
Silti, kun matkustan ympäri maata, syön pihviä ja valitan lapsistani...
Saanko siitä tunnustusta? En todellakaan.
Isänä oleminen on kuin olisi NFL:n varapelinrakentaja.
On mukana joukkueessa, muttei tähti.
Niinä harvoina kertoina, kun pääsee kentälle,
kaikki ovat hermostuneita.
Kiitos.
Uskomatonta, miten isän asema on muuttunut yhteiskunnassamme.
1950-luvulla oli televisiosarja nimeltä Isä tietää kaiken.
Eikä se ollut ironista.
Ei sanottu: "Eikö olisi hulvatonta, jos isä tietäisi jotain?"
Se oli vilpitöntä. Silloin uskottiin, että isä tiesi kaiken.
Sitä ohjelmaa ei tehtäisi nykyään.
Jos joku sanoisi "isä tietää", kukaan ei jatkaisi "kaiken".
"Isä tietää...?"
"Miten tehdä Old Fashion -drinkki? En minä tiedä."
Vaikka kysyisi isältä: "Isä tietää...?"
En minä tiedä. Kysy vaimoltani.
Mitä hittoa pitäisi sanoa?
En minä huuda. Itse huudat!
Haluatko Old Fashionin? Hyvä on, teen Old Fashionin.
Olen onnekas, että vaimoni, aloittava pelinrakentajani, on mahtava.
Olemme olleet naimisissa 20 vuotta. Voitteko uskoa? 20 vuotta.
20 vuotta. Avioliittomme on loistava.
Ei tiedä, mitä muiden liitossa tapahtuu. Sitä voi luulla tietävänsä,
mutta kun kuulee avioerosta, yllättyy aina.
Joskus tajuaa, että kaikki oli pelkkää esitystä.
Pitäisi olla palkintoja.
Ehdokkaat parhaasta roolisuorituksesta onnettomassa avioliitossa ovat...
Se nainen oli todella hyvä.
En aavistanut, että hän halveksi miestään.
Vaimoni on mahtava, tai hänen esityksensä on mahtava.
Ei, minun... Vaimoni tekee kaiken. Jo avioliittomme alusta asti.
Hän suunnitteli häämme. Hän on hyvin katolinen.
Hän valitsi tekstit, jotka luettiin häissämme.
Muistan, kun lankoni luki kohdan 1. kirjeestä korinttilaisille.
Te, jotka ette tiedä, se on: "Rakkaus on kärsivällinen, lempeä..."
Siltä se minusta kuulosti.
Muistan sen elävästi, koska se päättyy näin:
"Rakkaus ei pidä kirjaa."
20 avioliittovuodessa vaimoni on tehnyt yhden asian.
Hän on pitänyt kirjaa...
...joka ikisestä virheestä, jonka olen tehnyt.
Hänellä on kuitteja jo ensitreffeiltämme.
Hän mainitsee asioita ajalta ennen kuin olimme tavanneet.
"Näin sinut naapurustossa."
"Näytit ylimieliseltä."
Hän muistaa kaiken. Minä en muista, mitä tapahtui puoli tuntia sitten.
Se ei ole reilua.
Sanon: "Luulin, että sovimme."
"Mitä minä tarkalleen ottaen sanoin?"
"Sinä voitit."
Hänellä on hyvä muisti. Olen varma, että hän kuuli eri korinttilaiskirjeen.
"Rakkaus pitää kirjaa. Rakkaus on hieman ärsyyntynyt."
"Rakkaus ei arvosta sitä, että palaat matkoiltasi
ja arvostelet päätöksiäni. Se horjuttaa minua."
"Aamen."
Tiedättekö?
Vaimoni on aika mahtava. Ei ole valittamista.
Tai no on yksi valitus...
Tai ei valitus, vaan huomio.
Vaimoni ei pidä koirastamme. Hän ei välitä koirastamme.
Koirien ystävistä he, jotka eivät välitä koirista, ovat sosiopaatteja.
"Etkö pidä koirista? Kuka sinua satutti?"
Ei ole tekosyytä olla pitämättä koirista.
Vaimoni on allerginen. Se on yksi tekosyy.
Mutta koiramme on todella suloinen eikä jätä vaimoani rauhaan.
Kun vaimoni tulee huoneeseen, koira kiipeää syliin, kun hän aivastelee.
Kun vaimoni työntää koiraa pois, jotta voi hengittää...
...osa minusta ajattelee: "Älä ole ilkeä koiralleni."
Mietitte ehkä: "Jos vaimosi on allerginen, miksi teillä on koira?"
"Hankitko koiran ja huomasit vaimosi allergian?"
En.
Olen tiennyt vaimoni allergiasta 20 vuotta.
En arvannut, että hankkisimme koiran.
En ikinä. Asumme kerrostalossa New Yorkissa.
Meillä on viisi lasta. Matkustelen paljon. Emme hanki koiraa.
Mutta sitten pandemia iski.
Kaikki syyt olla hankkimatta koiraa tuntuivat katoavan.
Vuokrasimme esikaupungista talon, jossa on iso piha.
Lopetin matkustelun.
Vaimoni allergiat eivät muuttuneet.
Lähinnä lapseni alkoivat anella koiraa. "Saammeko koiran?"
Se oli päivittäistä. Sanoin vaimolleni: "Minä hoidan tämän."
Pidin perhekokouksen, seisoin vaimoni vieressä ja sanoin:
"Äitinne on allerginen koirille."
"Kun hän on koirien lähellä, hän voi fyysisesti pahoin."
Nuorimmaiseni on suloinen.
Hän sanoi: "Eikö äiti voi saada piikkiä vatsaansa?"
Hän muistuttaa minua itsestäni.
Käännyin vaimoni puoleen ja sanoin: "Etkö voi saada piikkiä vatsaasi?"
Hän kysyi: "Mitä hittoa sinä teet?" Miksi olet vihainen minulle?
Hän se kysyi.
Vaimostani se ei ollut hauskaa.
Näin, ettemme edistyneet ja ehdotin kompromissia.
Mitä jos hankkisimme sijaiskoiran?
Koira on luonamme siihen asti, että sille löytyy pysyvä koti
tai vaimoni kuolee.
Vaimostani se ei todellakaan ollut hauskaa ja hän lähti huoneesta.
Seuraavana päivänä hän sanoi:
"Hyvä on, otetaan sijaiskoira, mutta emme pidä sitä."
Sanoin: "Emme pidä sitä." Hankin koiran ja toin sen kotiin.
Tapahtui jotain uskomatonta.
Lapseni rakastuivat koiraan.
Ajan myötä, kun vaimoni altistui ajoittain koiralle,
hänen allergiansa eivät muuttuneet.
Mutta hän näki, miten paljon lapseni rakastivat koiraa.
Vaimoni päätti, että voimme pitää koiran. Hän uhrautui perheeni vuoksi.
Se sai minut tajuamaan, etten saa tarpeeksi kunniaa.
En puhu tästä usein, mutta taidan olla allerginen lapsille.
Ja meillä on niitä viisi.
Meillä on vain yksi koira. Tämä ei ole kilpailu, mutta minä voitan.
Kun koira oli ollut meillä kuukauden, vaimoni voi huonosti.
Koronatestit olivat negatiivisia.
Hän meni lääkäriin, ja otettiin verikoe.
Selvisi, että vaimollani oli borrelioosi.
Sen saa punkeista, joita koirilla joskus on.
Hän kertoi puhelimessa, ja ajattelin: "Hän tappaa minut."
Hän tappaa minut, ja hänellä on siihen täysi oikeus.
Valmistauduin, kun hän ajoi kotiin. Mutta kun hän tuli sisälle,
hän käveli rauhallisesti luokseni ja sanoi:
"Minulla on borrelioosi sen koiran takia. Mitä sanottavaa sinulla on?"
Sanoin ainoan asian, jonka voin sanoa:
"Itse halusit sen koiran."
Vaimoni sanoi:
"Älä kaasuvalota minua."
Sanoin: "En ole kuullut tuota termiä ennen."
"Etkö ole kuullut kaasuvalottamisesta?"
Sanoin: "Kukaan tällä planeetalla ei ole kuullut kaasuvalottamisesta."
"Saatat olla sekoamassa."
Aistin, että tunnelma oli hieman kireä.
Teidän pitää ymmärtää, että borrelioosi on parantunut.
Vaimoni on kunnossa. Hän on muuten vahvin tapaamani ihminen.
Hän synnytti jokaisen viidestä lapsestamme asunnossamme.
Ilman lääkkeitä. Hänellä oli borrelioosi. Parani. Hän on kunnossa.
Ennen sitä hänellä oli aivokasvain.
Se on parantunut. Hän on kunnossa. Kysyin häneltä kerran:
"Mikä on ollut suurin kohtaamasi haaste?"
Vaimoni vastasi: "Avioliitto sinun kanssasi."
Pakko sanoa... Olen ylpeä siitä.
Olitte mahtava yleisö. Kiitos paljon.