Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Toivottakaa tervetulleeksi isäni Nate Bargatze.
Olet rakas.
Kiitos.
Kiitos paljon, Phoenix.
Olipa ihanaa.
Kiitos.
Tosi kiva.
No niin. Tästä tämä lähtee.
Niin…
Minun… Minä tykkään… Tykkään tehdä komediaa. Tosi paljon.
Viimeinen vakava työpaikkani,
työpaikka, johon palaan, kun tämä homma romahtaa…
Olin vesimittarinlukija.
Kiitos.
Tämä työ oli…
Tittelihän kertoo, mitä siinä pitää tehdä.
Sanoin aina, että olen vesimittarinlukija. "Ai, mikä se on?" No minäpä kerron.
Käymme lukemassa vesimittareita. Siinä se… Siinä työnkuvaus kokonaisuudessaan.
Olin töissä Wilson Countyssa, Mount Julietissa Tennesseessä.
Minun piti pysäköidä paku ja lähteä kierrokselle.
Juoksin asuinalueen läpi ja näpyttelin, paljonko vettä kukin kotitalous käyttää.
Vuosi oli 2001. Sitten tapahtui 9/11.
Jos olet tarpeeksi vanha,
muistat että koko maa pelkäsi tulevia iskuja.
Mekin pelkäsimme -
Wilson Countyssa.
Ajattelimme, että olemme selvästi New Yorkin jälkeen seuraava pysäkki.
Mount Juliet, Tennessee.
He tulevat myrkyttämään kaupungin veden.
Vesimittarinlukijat laitettiin -
vartioimaan vesitankkeja.
Niin minä tein. Seisoin yksin pimeällä pellolla.
Talibaneja odottelemassa.
Ei aseita, ei koulutusta.
Saimme lyhdyn. Siis lyhdyn.
Ei se tee muuta kuin valaisee kehon, kun sitä pitelee ilmassa.
En nähnyt metriä kauemmas.
Jos jollakulla oli ase, sen kun ampui ainoaa valoa kohti.
Pidin sitä sydämeni edessä nähdäkseni. Mitä ihmettä?
Tähän päivään saakka olen ihmetellyt, mitä olisi pitänyt tehdä.
Soittaa Mount Julietin poliisille?
"Osama tuli."
"Pääsi ohi lyhdyistä."
"Hän on vesitankissa. Pääsi jotenkin sisään.
Olimme yllättyneitä, mutta äijä osasi homman."
Vaimoni oli kanssani, kun tein niitä töitä.
Hän on ollut kanssani kauan ennen näitä aikoja.
Hän himoitsi vesifirman etuja.
Olemme olleet naimisissa 17 vuotta.
Kiitos.
Ja tiedän…
Ajan kuluessa tajuan, miksi hänet laitettiin elämääni.
En olisi tässä, jos hän ei olisi. Tämän tiedän varmasti.
Tämän vuoksi olen myös tullut melko riippuvaiseksi hänestä.
En tiedä mitään -
itsestäni.
En tiedä, mitä tykkään tai en tykkää syödä.
Kun joku kysyy, haluanko maistaa jotain, pyydän vaimon hätiin.
"Luulisin, että en."
En osaa käyttää mikroa.
Kysyn häneltä joka kerta, ihan kuin hänen perheensä olisi keksinyt mikron.
"Kauanko lämmitän tätä?"
"Kunnes se on kuumaa."
Mutta tiedän, että tiedät jonkin luvun.
Sano se luku.
Joko soitan äidilleni tai kerrot luvun.
Jos hän ei kerro, laitan 90 minuuttia ja lähden.
Pesen kyllä omat pyykkini.
Kiitos.
Minusta tuo oli ansaittua.
Lapsuudessani äitini pesi isäni pyykit,
joten luulin, että kaikki vaimot pesevät miehensä pyykit.
Olen aina pessyt omani,
ja suoraan sanoen se tuntui unohtuneen näiden 17 vuoden kuluessa.
Tekemäni uhraus, jota muiden aviomiesten ei tarvinnut tehdä.
Yhtenä päivänä tässä se tuli kotimatkalla mieleeni -
ja päätin tuoda asian esiin.
En tuonut sitä esiin sinä päivänä.
Ajattelin, että tulee vielä hetki,
kun meillä on vaikka riita,
jonka olen häviämässä,
ja sitten isken: "Minä pesen omat pyykkini!"
Hän sanoo: "Riita on ohi.
Sinä voitit. Unohdin, miten onnekas olen."
Haudoin juttua puolisen vuotta.
Vihdoin tuli riita.
En muista, mistä se alkoi. Ei mistään. En tiedä.
Ei pyykeistä, sen muistan.
Olin häviämässä riidan.
Ajattelin, että hetki on koittanut.
Oli vähän surullista hyvästellä se. Niin hyvältä se tuntui.
Säälin häntä.
"Hän luulee olevansa niskan päällä, mutta saakin kohta pommin niskaansa."
Aivan tyhjästä huusin: "Minä pesen omat pyykkini."
Äänensävyllä "tällaisia miehiä ei nykypäivänä tehdä".
Järkytyksekseni siitä alkoi toinen riita, jota en osannut odottaa.
Me pyykkäämme eri lailla.
Hän lukee laput, minä pesen maton ja puvun yhdessä.
En minä tiedä.
"Haluatko laittaa kengät sekaan? Sinne vain."
Pesukone on pyykkäykseni lopuksi aina puoli metriä seinästä.
"Tungit minuun aika paljon tavaraa.
Katso nyt, kaikki on ihan märkänä."
Matkustan tietysti paljon. Vaimoni on kotona tyttäremme kanssa.
Kuten näitte, meillä on upea tytär. Ja…
Tiedän, että se on rankkaa. Hän on kotona.
Vaimoni täytyy olla äiti ja isä, hyvä ja paha vanhempi.
Minä tulen kotiin ja olen superhauska.
Saatan sekoittaa rutiineja.
Niin hän ainakin minulle sanoo.
Kun menen kotiin, makaan sängyssä tyttäremme kanssa.
Joudumme vaikeuksiin juttelusta. Enkä minä muuten ole se juttelija.
Saamme kuitenkin huudot niin kuin olisinkin.
Tajuan kyllä, koska minä en aina ajattele seuraamuksia.
Meillä on yksi koira.
Minä haluaisin toisen.
Vaimoni ei halua toista, koska se olisi liikaa.
Kaksi koiraa olisi liikaa,
koska täytyy avata takaovi ja päästää kaksi koiraa ulos.
Sitten se täytyy sulkea, ja koirat ovat ulkona.
Itse on sisällä eikä tarvitse tehdä mitään, mutta…
Sitten ne haluavat takaisin sisään, ja kaikki koirat täytyy päästää ovesta.
"Yksi koira, kaksi… Kauheasti koiria kaikkialla."
Totta puhuakseni en koskaan ole huolehtinut meidän yhdestä koirastamme…
Kaksi olisi kyllä kiva.
Koiramme nukkuu sängyssämme.
Joku sanoi, ettei se kannata, koska silloin menettää auktoriteetin.
Kysyin äijältä, mitä vuotta hän uskoi meidän elävän.
Ne ovat kaikki doodleja.
Hädin tuskin koiria. Se on henkilö. Ne ovat henkilöitä.
Äijä oli kuin 1980, kun koiria pidettiin ulkona ympäri vuoden.
Niihin pitikin olla auktoriteettia. Oli susi takapihalla.
Ystäviä kylässä. "Mennäänkö ulos?" "Enpä kyllä menisi."
Vaimoni on meistä myös pihimpi.
Ei huonolla tavalla. Hän tykkää pitää valoja pois päältä.
"Sammuta valot, säästetään rahaa."
Kun kaikki valot ovat pois päältä, se on hauska ympäristö.
Valo päälle, etsi tuoli.
Ota keppi, sammuta valot taas.
Istu pimeässä, ole surullinen ja… Surua koko päivä.
Mutta siinä säästää senttiä sentin perään.
Kun tulen petiin: "Sammutitko valon?
En näe, onko se päällä. Nouse vielä sammuttamaan se."
80 vuoden päästä annamme tyttärellemme koko säästämämme 37 dollaria.
Saatan olla tuhlaileva.
Jos pohja tulee lähelle, heitän pois.
Jos vaikka ketsuppia on jäljellä tuon verran, minä…
Hän laittaa vanhan ketsupin uuden sekaan.
Siten meillä on aina ällöä ketsuppia.
Hammastahna.
Minä käytän sitä samaan pisteeseen kuin keskimääräinen ihminen.
En usko, että puristaessa pitäisi tuntea lihaksensa.
En ajele sitä silitysraudalla.
Hän kyllä tekee niin.
Kun käytän tuubin loppuun, annan sen pultsarivaimolleni.
Hän leikkaa sen auki ja kaapii tyhjäksi.
Vaimoni on vanha mies lama-ajalta.
Hän olisi pärjännyt upeasti lamassa. Hän tuskin olisi huomannut lamaa.
Pizzabileet ovat painajaiseni.
Kutsun kavereita pizzalle.
Sanon, että täytyy tilata pizzaa.
Hän kysyy, paljonko. Sanon, että eniten.
En halua, että kavereiltani loppuu pizza kesken.
Hän käskee kysyä.
En minä voi soittaa 40-vuotiaille miehille -
ja kysyä, paljonko pizzaa he ajattelivat tänä iltana syödä.
Heillä on perheet.
He ovat töissä jossain rakennuksessa.
Pitäisikö soittaa ja kysyä, oliko iso lounas?
"Yritämme säästää rahaa, joten haluan tietää,
paljonko syöt kahdeksan tunnin päästä."
Haluan ostaa juttuja hänen tietämättään, ja se on tosi vaikeaa.
Jos tietäisin pankkini nimen, pystyisin siihen.
Vaan sepä tieto on hänen vartioitavanaan.
Yritän udella: "Mihinköhän pankkiin menisin, jos olisin mennäkseni?"
Kerran viikossa käyn jossain pankissa ja kysyn, ovatko rahani siellä.
Hän hoitaa asioita puolestani.
Jos ostokseni ei sovikaan, en ikinä vie sitä takaisin.
Minua nolottaa.
Siellä ovat varmaan tasan samat ihmiset töissä.
He muistavat minut.
He sanovat heti: "Tiesimme, että tuo paita olisi liikaa."
Hän vie ruoat takaisin ruokakauppaan.
Niin. Ruokaa.
En usko, että se on sallittua. Ihan tosi.
Hän kiusaa 15-vuotiaita lapsia.
Eivät he tiedä.
Mutsi kävelee sisään ja sanoo, että banaanit menivät oudoiksi.
Mitä ihmettä?
"Itse valitsit ne. Eivät ne ole minun. Siis mitä?"
"Minä vaihdan ne."
"Tämä nainen varastaa banaaneja."
Hiljattain joku opiskelija tuli juttelemaan kadulla.
Hän keräsi rahaa luontoa varten, tai maapalloa, tai jotain.
Luontoa ja maapalloa varten.
En tiedä. Hän sanoi ihan oikeita sanoja, mutta se oli käytännössä…
Hän katsoi minua ja sanoi: "Se menee Maalle."
Sanoin, että jep, Maalla on kyllä rankkaa.
Hän kertoi, mitä Maalle kuuluu.
Saasteita. Hän sanoi, että vetemme myrkytetään.
Sanoin, että ei kyllä minun vahtivuoroni aikana, mutta tajuan.
Taisin ostaa puun. En oikein tiedä.
Yritin antaa käteistä, mutta pitikin käyttää luottokorttia.
Selvä homma.
Naputtelin perheeni tiedot tuntemattomalle iPadille.
Maksoin 75 dollaria.
Hän veti kortin läpi, ja maksun mentyä läpi hän sanoi:
"Tämähän on sitten muuten kuukausimaksu."
Jep.
Jälkikäteen. Hän sanoi, että sen voi perua netissä.
En yhtään tiennyt, mitä oli tapahtumassa.
Hän pyysi meiliosoitetta kuittia varten.
Sanoin, että selvä. Laitoin vaimon meiliosoitteen.
Arvatkaa, kuka panee tälle hyvin äkkiä stopin?
Se puu kaadetaan seuraavana päivänä.
Soitin hänelle, koska niin minä teen, kun sovin puolestamme jotain, ja…
Hän vastasi vain "minä hoidan" ja katkaisi puhelun.
Hän pyörittää kaikkea. Hän tekee juttuja eikä…
Meille tuli uusi katto, enkä tiennyt sitä.
Koko katto uusiksi. Kuulin naapureiltamme.
He kysyivät, miten uuden katon kanssa menee.
"En tiedä, mistä puhut."
"Etkö tiennyt, että kattonne uusittiin?" "En tiennyt."
Menin heti sanomaan vaimolle,
että hänen pitää mennä puhumaan uudesta katosta, josta ei kertonut.
"Näytin ihan idiootilta."
Me asumme kääntöpaikalla,
mikä on hyvin jännittävää, koska vartuin suoralla kadulla.
Haaveilin aina kääntöpaikalla asumisesta.
Näin ne talot ja mietin aina, millaista olisi asua sellaisessa.
Me teemme kääntöpaikkajuttuja.
Jos joku ajaa sinne, alamme heti epäillä, että mitä asiaa.
Auto kuin auto.
"Kannattaa muuten lähteä kääntöpaikaltamme."
Viemme roskat yhtenä päivänä. En tiedä, minä päivänä, mutta jonain.
Viemme kuitenkin. Päivänä.
Pari viikkoa sitten unohdimme viedä ne.
Sellainen stressi voi hajottaa perheen.
Koko viikko piti syödä käsin.
Pyysimme vieraita panemaan roskat taskuun ja viemään kotiin.
Meillä kävi tuuri naapurien suhteen. He ovat tosi kivoja, ja olemme läheisiä.
Kaikilla on oikea työpaikka. He kävivät yliopistoa sun muuta.
Yksi heistä on liikkeenjohdon konsultti,
eli hän johtaa konsulttien liikkeitä ja…
Se on rankkaa duunia. Onko selvä?
Konsultteja on paljon, ja hän sen kun ohjailee heitä.
"Ei täällä voi noin vain konsultoida."
Hän on kiireinen.
Toinen naapuri on aktuaari.
Luulin, että hän tutkii lintuja.
Kysyin, mikä yksi lintu oli.
Hän sanoi, ettei tiedä.
Kysyin, että etkö sinä aktuaarina tiedä, mikä lintu tuo on?
Kävin tyttäreni koulun urapäivässä.
Tajuan, että työni on tosi hauskaa,
mutta minua jännitti, koska olin oikeiden, fiksujen ihmisten joukossa.
Toivoin istuvani yksin omassa pöydässäni. Jouduin samaan pöytään kirurgin kanssa.
Luulen, että he tekivät sen tahallaan.
Kuin näyttääkseen lapsille, millaisen eron lukeminen voi tehdä.
Lapset tulivat puhumaan ja kysyvät, mistä aineksista komedia rakentuu.
En edes tiennyt, mitä aineita heillä on koulussa.
Sanoin, että käytän lavalla lähinnä englantia.
Häneltä kysyttiin, kauanko kirurgiksi pitää opiskella.
Hän sanoi 54 vuotta tai jotain.
Minulta kysyttiin samaa.
Sanoin, että voit aloittaa heti.
Käy vanhempien iloksi alakoulu loppuun, sen jälkeen ala paiskia hommia.
Minulla oli koulussa vaikeaa.
Pääsin juuri ja juuri lukiosta community collegeen.
Pääsin juuri ja juuri kouluun, jonne täytyy ottaa kaikki.
Kävin vuoden ajan community collegea. Nolla opintopistettä.
Moni ei tiedä, että community college on koulu,
jonne mennään, jos luultavasti jää samaan yhteisöön.
"Näytämme sinulle vähän kylän paikkoja."
"Miten hommat toimivat täällä."
Minulla ei ole opintopisteitä, koska piti käydä korvaavia kursseja.
Ne korvaavat…
Ne ovat kursseja tämän ikäisille, jotka palaavat kouluun,
koska eivät muista koulua.
Minä kävin ne heti koulun jälkeen.
He kysyivät, enkö muista koulua. Tulin juuri koulusta.
Kuulemma oli kuin en olisi kuullutkaan.
Kaikki olivat 50-vuotiaita.
Kysyin, kuka on opettaja.
Täytyyhän teidän kertoa, jos kysyn. Kuka on opettaja?
Kävin peruskursseja. Kävin puhekurssin.
Opiskelijana.
Menin samalla kyydillä kavereiden kanssa,
jotka olivat menossa kauppatieteen kurssille.
Tai jonkin semmoisen. Sanoin, että nähdään puheen jälkeen.
Silti lausun monia sanoja yhä väärin. Sitä en ymmärrä.
Sanon -
"poim". Kukaan ei ikinä tiedä sitä.
Poem. Niin.
P-O-E-M. Minä sanon "poim".
Korjaapa se, puhetunti.
Mitä jos haluankin poimijaksi?
Jos on mahtavia poim-intoja.
Eikä minua oteta tosissaan, koska puhun poimeista.
Sanon myös "ol".
Tosi eteläistä.
"Oil." En edes osaa sanoa sitä. Teille, y'all.
"Oil." O-I-L.
Niin.
Kyllä.
Sanon "motor ol".
"Tinfol."
Eteläisessä community collegessa tuo pitäisi korjata ihan ensimmäisenä.
Taululle pitäisi kirjoittaa O-I-L, ja minä sanoisin "ol".
"Tuo vika hoidetaan kyllä."
"Tuo saattaa olla sinulle hyödyllistä sanastoa."
"Silver war." Niin minä sen sanon.
En sano "civil", vaan "silver war".
Se saattaa olla kyllä oma vika. En minä…
En tiedä asiasta mitään.
En tiedä historiasta mitään.
Aina kun katson historiaelokuvaa, olen jännityksestä tönkkönä.
"Mitäköhän tässä tapahtuu?"
Katsoin Pearl Harborin.
Olin yhtä yllättynyt kuin hekin.
En lue.
Se on tärkeää.
Uskon, että lukeminen on fiksun avain.
Enkä minä tee sitä.
Siitä on toisinaan haittaa.
Haluaisin kyllä. Tykkään lukemisen ideasta.
Ostan jopa kirjoja, mutta ne ovat tosi paljon sanoja.
Ihan joka kirja.
Sen avaa, ja mitä ihmettä? Se… Siis…
Eikä se helpota yhtään. Joka sivulla on lisää sanoja.
Miten olisi tyhjä sivu aina välillä?
Miksen saa hetkeäkään haukata happea?
Silmäni lukevat kyllä hyvin.
Aivoista se on kiinni.
Silmäni ovat hyviä lukemaan.
Harmi vain, että ne ovat kiinni näissä tyhmissä aivoissa.
Ne katsovat sanoja ja kysyvät: "Etkö tosiaan siis tajua yhtään?"
"Luimme tuon lauseen jo viidesti. Kokeillaan jotain toista."
Fiktiota tai ei. En tiedä, kumpi on faktaa.
Luen kaikki kirjat totuutena. Se on minun tapani.
Ymmärtääkseni meillä on tässä maassa tällä hetkellä aika iso velho-ongelma.
Kävimme viime vuonna Euroopassa,
ja matkalla muuten… Lensimme Nashvillesta Lontooseen,
ja kello oli 16.42 Nashvillen aikaa.
Ehdotin leikkinä perheelle, että arvataan, mitä kello on Lontoossa.
Minä arvasin 0.42.
Tyttäremme sanoi, että 1.42.
Vaimoni arvasi, että 11.
Siinä se.
Hän ei sanonut 42.
Sanoin, että sano nyt se 42. Hän sanoi: "Tiedät, mitä tarkoitan."
"Niin tiedän, mutta näytä tyttärellemme,
että tiedät, mitä normaali ihminen sanoisi."
Siitä alkoi aika iso riita.
Jos käytte Euroopassa, niin tiedoksi, että se on mitä vanhin. Tosi vanha.
Pidämme maatamme vanhana, mutta siellä on ihan että hyvää päivää.
"Mitä te olette tehneet täällä?"
Sitä vain kävelee ja oppii, että tuo rakennus on vuodelta 8.
Hyvät hyssykät.
Kävimme Australiassakin.
Australia on tosi kaukana.
Maapallo on isompi kuin luulin.
Lensimme 16 tunnin ajan yli 800 km/h vauhtia.
Juuri ja juuri pääsimme perille.
Taisimme mennä väärään suuntaan.
Aikaero oli tuntuva.
Se ei haitannut, koska heräsin aikaisin.
Heräsin kello 5.45, enkä ikinä herää niin aikaisin.
Olin ekana jonossa aamiaisbuffaan.
Kerron teille jotain kello 5.45 heräämisestä.
Keskipäivään on pitkä matka.
Sitä panisi henkensä pantiksi, että kello on 12, mutta se onkin 8.30.
Klo 18 ihmettelee, miten joku liikkuu ulkona.
"Miksei aurinko laske?"
Se on seuraava vaihe elämässäni. Varhain herääminen.
Olemme aloittaneet jo. Heräilemme hiukan kello 9.15.
En ole nähnyt tyttäreni kouluunlähtöä, mutta lähellä on ollut.
Nyt, kun olen vanha, minä palelen.
Olen 45. Palelen helposti, ja aina täytyy kantaa takkia.
Vaikka ulkona olisi 57 astetta, kannan takkia mukana.
Katson nuoria ja mietin, missä heidän takkinsa ovat.
Kehoni hajoaa. Olkapäähän sattuu, koska seison lavalla näin.
Ihan hullua. Oli valtava virhe ryhtyä tähän.
Jos olisin tiennyt, että tästä tulee iso ongelma,
olisin yrittänyt välttää sen muuttumista tavaksi.
Kehoni ei kestä tätä.
Yritin korjata asiaa lääkärillä. Hän puhui minulle kuin olisin vanha auto.
"Ei tähän kannata laittaa enää enempää rahaa."
Venäytin hiljattain lihaksen. Se taisi olla sielussani.
Se oli aivan keskellä kehoani.
Luulin, että se oli edessä, mutta selkään sattui myös.
Mitä sisimmässä on? Mikä lihas on sisimmässä?
Kävin vaeltamassa. Hyppäsin kiveltä. Ehkä 30 sentin korkeudelta.
Kun laskeuduin, tuntui siltä kuin kuvittelen salamaniskun tuntuvan.
Tunsin sen kynsissäni asti.
En tiedä enää, onko vetoketjuni auki vai kiinni.
Ihan arpapeliä.
En tiedä, mitä tapahtuu. Koko ikäni olen vetänyt sen kiinni.
Nyt lähden ulos noin vain. "Nähdään myöhemmin, pojat."
Kotona housut lähtevät helposti.
"Kävelin ympäriinsä neljä tuntia…"
Se johtuu kai siitä, että pissaan nykyään kauemmin.
En ole vielä tottunut uuteen vanhaan rytmiin.
Nelikymppisenä tulee paljon valepysähdyksiä.
Aika äkkiä oppii pidättelemään hiukan.
"Annetaanpa liikenteen vähän hälvetä ensin."
Nuoret tulevat ja menevät.
"Kerro perheelleni, että olen kunnossa."
Ruoka on yhä… Minulla on ongelma ruoan kanssa.
Rakastan prosessoitua ruokaa.
Ruoan pitää tulla suoraan tehtaasta.
Haluan, että tosi monet kädet koskevat ruokaani.
Loppu on lähellä. Sen tuntee jo. En voi jatkaa enää. Se tekee kipeää.
Sanon niin itselleni. Olen tehnyt kaiken.
Pikaruoan syömisessä pelipaitani olisi nostettu kattoon.
Olen tehnyt kaikenlaista.
Olen heittänyt Taco Bellin jämät naapurin roskiin, ettei vaimo huomaisi.
Kerran käytin ravintolassa niin paljon ketsuppia,
että tuntematon ihminen tuli sanomaan:
"Aika paljon ketsuppia."
Tiedättekö, miten paljon se vaatii?
Ei hän halunnut sekaantua asiaan.
Hän näki sen. Vaimo varmaan käski unohtaa jutun.
Hän ajatteli, että pakko sanoa jotain.
"Hän ei varmasti tiedä, ettei kukaan käytä tuollaista määrää."
Menin McDonald'sin drive-iniin, eikä ikkunani auennut.
Universumi yritti käskeä pitämään taukoa.
Mutta minä taistelin.
Se on noloa, koska sen huomaa kyllä.
Täytyy avata ovi, ja se osuu siihen kaiuttimeen.
Täytyy ajaa sen ohi.
Takanani oleva luuli, että lähden.
"Ikkuna ei aukea."
Täytyy avata ovi. Nyt kaiutin on bensaluukun kohdalla.
Tilaus täytyy huutaa. Nyt hänkin kuulee sen.
Huomasin, että kaikki on ruudulla.
Kertokaa vain koko kylälle, mitä tilaan.
Sitten ajoin ikkunan ohi.
Pakko ajaa ohi, koska piti avata koko ovi.
Ajoin sen ohi, ja he kysyvät, minne olin menossa.
"En minnekään." Ajan ohi,
ja sitten he näkevät koko kehoni auton penkissä.
Ihan hullua.
En ole koskaan tuntenut oloani niin haavoittuvaiseksi.
Siinähän nökötät, että morjens vaan.
He näkevät jalkasi.
He heittivät ruoan minua kohti kuin karhulle.
Meidän perhe syö paljon pikaruokaa.
Isäni tekstasi perhe-chattiin,
että keksi tavan saada Big Macin halvemmalla.
Voi tilata tuplajuustohampurilaisen Big Mac -kastikkeella.
Se on halvempi eikä siinä ole kolmatta sämpylää, eli sopii Atkinsiin.
Niin se hoituu.
Kolmannen sämpylän kohdalla alkaa miettiä, tarvitseeko sitä lainkaan.
Vanhempani ikääntyvät.
Eivät he ole kovin vanhoja, mutta sen verran kuitenkin,
että jos he kompastuvat, he kaatuvat maahan.
Tietyssä iässä niin alkaa tapahtua.
Jos minä taas kompastun… Kehoni ei ole koskenut maahan 40 vuoteen.
Mutta heidän kohdallaan… En tiedä.
Yläosa sanoo, että se on menoa.
Alaosa kysyy, että mitä? Se vain…
Eikä mitään "oho".
He eivät edes tajua, mitä tapahtuu.
He vain tapittavat, ja on pakko ihmetellä, eikö tuntunut missään.
He iskeytyvät maahan lujaa. Kuin katolta pudonneina.
Kaikki kuulevat.
"Vanhempani ovat maassa!
Heidät täytyy nostaa.
Äitini sai mustelman, joka ei lähde kahteen vuoteen."
Kävelen heidän edellään.
Olen kuin šerpa.
Kerron heille, millaista maastoa on tulossa.
"Kohta tulee vähän mattoa."
"Kun menemme ulos, siellä on vähän kirkkaampaa kuin sisällä.
Mukulakiviä tulossa. Siitä et selviä.
Mene makaamaan matolle. Peruutan auton sisään taloon."
Pyysimme hiljattain äitiäni hakemaan tyttäremme kaverin luota.
Tekstasin hänelle osoitteen, ja hän ajoi väärälle talolle.
Hän koputti oveen. Joku toinen mummo vastasi.
Tämä ei ole hyvä juttu.
Se on kuin kaksi koiraa näkisi toisensa aidan läpi.
On vaikea saada molemmat takaisin sisään.
Äitini kysyi: "Onko pojantyttäreni täällä?"
Toinen nainen vastasi: "Minulla on kolme pojanpoikaa."
Ei ratkaisua.
Vain kaksi mummoa. "Onko sinulla jotain? Minullakin on."
He puhuivat puoli tuntia. Väärällä ovella.
Minun piti hakea tytär ja sitten etsiä äiti.
Vaimot ovat ne, jotka sekoavat suhteessa viimeisenä.
Jos näet vanhan pariskunnan, joitain 80-vuotiaita,
vaimolla on kaikki kunnossa.
Aviomies on tyyliin "missä me olemme?"
Aivomme putoavat jyrkänteeltä.
Äijä on ulkona vain, koska vaimo sanoo, että mennään nyt näyttäytymään hiukan.
Kuin eläintenhoitaja kävelyttäisi gorillavanhusta.
"Anna lasten koskea sinuun."
Kaikki yrittävät ruokkia. "Älä anna sille tuota."
"Se haluaa sen." "Todellakin. Se ei vain tajua, ettei saa syödä sitä."
Isäni ravaa sairaalassa.
Hän käy leikkauksessa kahdeksan kertaa vuodessa.
Hän tykkää siitä.
Lääkäri sanoo: "Voisit vain venytellä."
Hän sanoo, että mennään leikkauksella.
Hänet leikattiin, koska hän oli riippuvainen nenäsumutteesta.
Jep.
Minäkin jäin siihen koukkuun.
Sanoisin, että jos et tunne tuotetta, ei kannata sekaantua siihen.
Se on yksi parhaita asioita elämässäni.
Kun minäkin vedin sitä, vaimo oli raivona. Yritin salata sen häneltä.
Hän kuuli sen kolmen korttelin päähän. Pikku suhaus… "Mikä se oli?"
En suostu elämään näin.
En voi edes vetää nenäsumutetta omassa kodissani.
Isäni meni lääkäriin äitini kanssa.
Lääkäri kysyi, käyttääkö hän sumutetta.
Isä sanoi, että ei.
Lääkäri sanoi, että tietää kyllä, että hän käyttää sitä.
"Kauanko olet käyttänyt sitä?" Isä sanoi, että viisi vuotta.
Mikä on valetta.
Äitini sanoi: "Kerro nyt totuus."
"Hän on käyttänyt sitä 45 vuotta".
Hän käytti sumutetta 45 vuotta.
Mainittakoon, että paketin mukaan käyttöä ei suositella kolmea päivää pidempää.
Maan päällä ei ole yhtäkään lääkettä, jota suositellaan käytettävän 45 vuotta.
Ajattelen vanhempiani paljon, koska maailma on menossa futuristiseksi.
Kuten hekin, olen 1900-luvulta.
1900-lukulaisia täytyy varoa. Me olemme vanhoja.
Se on tosi… Isotätini Helen 30-luvulta.
Hän on kuuro.
Silloin aikoinaan he eivät tienneet. Lääkäreillä ei ollut hajuakaan.
He olivat ymmällään.
Niin hyviä lääkärit olivat ennen vanhaan.
He vain katsoivat häntä ja puhalsivat savua päin naamaa.
Ihan oikeita lääkäreitä. "En tiedä."
"Äkäinen hän on. Sen voin sanoa."
Se, mitä näin varttuessani…
Kävimme katsomassa… Isäni on muuten taikuri.
Kävimme katsomassa iskän esityksiä Wilson Countyn markkinoilla.
Maalaismarkkinat ovat upeita. Niitä pidetään yhä.
En usko, että hallitus tietää niistä.
Siellä mennään laitteilla, jotka olivat tuntia aiemmin motarilla.
Kävimme katsomassa isääni. Hän teki taikuuksia.
Aivan hänen vieressään aasi hyppäsi tornista altaaseen.
Hankala pitää huomio itsessään.
Isäni kysyi, onko tämä korttisi,
ja kaikki vastasivat, että aasi hyppää kohta tuolta.
Sitä ei luulisi haluavansa nähdä, kunnes se on siellä.
Käytän sanaa "hypätä" vapaasti.
Aasit putoavat hyppytornista.
Mutta kylttiin ei voi kirjoittaa niin.
"Haluatko katsoa, kun aasi putoaa hyppytornista?"
En. "Okei."
"Entä jos se hyppäisi?" Ainakin se on messissä.
Aasi meni rampille kymmenen metrin korkeudessa.
Se seisoi siellä, koska ei se halua hypätä.
Ei se ole tässä juonessa mukana.
Mutta aasitpa eivät osaa kävellä takaperin.
En ole varma, onko se totta.
En ole nähnyt aasin peruuttavan.
En kyllä ole oikein katsonutkaan, mutta luulisi,
että 45 vuoden aikana näkisi pari pakittavaa aasia.
Aasi seisoo siellä, ja mies usuttaa koiran rampille.
Koira haukkuu aasille ja aasi hyppää altaaseen.
Ja kokemuksesta kerron, että kun aasi iskeytyy veteen,
tulee olo, että kannattaa lähteä paikalta.
Ei se ole niin hauskaa kuin luulisi.
Tämä kuulostaa typerältä,
mutta sitä yllättyy, että näkee juuri sen, mitä kyltti lupaili.
Eläinsuojeluyhdistys kuuli.
He lopettivat homman. Kaikki sanoivat, että joo, ymmärrettävää.
Heidän täytyi lopettaa toinenkin juttu. Sekin tapahtui 1980-luvulla.
Olin elossa.
Markkinoilla sai tapella orankia vastaan.
Oranki laitettiin istumaan nyrkkeilykehään ja jätkät maksoivat tapellakseen.
Puhun jätkistä, koska en voi kuvitella, että nainen olisi tapellut sitä vastaan.
Orangin voisi laittaa huoneeseen, jossa on tuhat naista,
ja jos heiltä kysyy, tappeliko kukaan…
"Ei tullut edes mieleen tapella sitä vastaan."
Jos huoneeseen laittaa kolme miestä,
kaksi tappelee orankia vastaan.
Kolmas aloittaa sen sanomalla: "Tapelkaa tuota orankia vastaan."
Jätkät menivät kehään ja tappelivat orankia vastaan.
Oranki tyrmäsi kaikki.
Ei ollut nettiä, josta hakea, kuinka vahva oranki on.
Tieto kulki suusta suuhun.
Täytyi tavata jätkä, joka oli juuri tapellut.
"Käsivarrethan ovat rimpulat."
Hän sanoo: "Niinpä. Siksi minä nousinkin kehään."
Sille pantiin myös stoppi. Juu.
Sanokaa mitä sanotte, se porukka painoi 1900-luvulla duunia.
Yksi heidän ensimmäisistä tehtävistään oli autonvalmistajien parissa.
Ennen törmäystestinuken keksintöä törmäystesteihin laitettiin sikoja.
Sika laitettiin autoon istumaan pystyyn.
Ja pikku sika… Siathan ovat fiksuja.
Aika hyvä päivä sialle.
"Saanko minä ajaa autoa?"
Aika kiva päivä.
Kyynärpää ikkunasta ulos.
"Ihanko tosi? Saanko oikeasti ajaa tätä autoa?"
Mitä tietoa siitä edes sai? Sioilla ei ole kaulaa.
Semmoista se silloin oli, kun minä olin nuorempi.
Minulla on enemmän yhteistä 1600-lukulaisten kuin tyttäreni kanssa.
Ja he uskoivat noitiin.
Pienenä sivuhuomiona haluaisin sanoa,
että noitavaihe oli rankin vaihe, jonka naiset joutuivat kokemaan.
En nyt ala puhua vakavasti, mutta moni sanoo, että äänestäminen.
Minusta noitavaihe oli pahin, sitten äänestäminen.
Noitavaihe, sitten aika iso rako, ja sitten äänestäminen.
Jos ylitti kadun käyttämättä suojatietä, koko kylä piti noitana. No niin.
Hehän olisivat voineet lentää pois, mutteivät lentäneet.
No niin, anteeksi. Kuulkaa…
Noitavitsi on tosi vaikea saada mukaan. Siinä on paljon liikkuvia osia.
Ensin täytyy mainita 1600-lukulaiset.
Kävin 7. luokalla konekirjoituskurssin.
Siten minä…
Ja minä kun pidin sitä ajanhukkana.
Mietin, kuka näitä tulee naputtelemaan. Kaunokirjoituksessa on tulevaisuus.
Siksi minä… Tulevaisuus… En tiedä, mitä…
En tunne teknologiaa. En tiedä, mitä tekoäly on.
Ei sama ihminen voi tajuta tekoälyä ja nähdä aasin pellehyppyä.
Se on joko tai, ja minä näin aasin, joten se oli siinä.
Jos meili herjaa, että tiedosto on liian iso, en tiedä mitä tehdä.
Kaipa minä vain yritän uudelleen. Tiedättekö, miten typerää se on?
Tietokone sanoo ei. Johon minä: "Mitenkäs nyt?"
Hotellitkin ovat futuristisia.
Monessa hotellissa nykyään on suihkussa puolikas lasi.
Se on siis avoin. Vesi menee lattialle.
Se on tulevaisuus.
Vettä halutaan lattialle.
Minä olen vanha ja tyhmä.
Meidän aikanamme oli iso juttu yrittää pitää vesi ammeen sisällä.
Mutta nyt lattiat halutaan märiksi.
He eivät halua lasia lainkaan, mutta elän yhä,
joten he päättivät antaa puolikkaan lasin.
"Kun äijä on poissa, poistamme lasit,
märät lattiat, vesi valuu parvekkeen reunan yli."
Kun aloin tehdä kiertueita, tarvitsin herätyssoiton.
Niin minä aamuisin heräsin.
Piti soittaa jollekulle tuntemattomalle -
ja pyytää herättämään seuraavana päivänä.
Hän oli viimeinen, jolle puhuin.
Soitin vaimolleni ja sitten tuntemattomalle miehelle.
"Lupaatko herättää minut huomenna?"
Toivotimme hyvää yötä.
Herätyssoittoja ei ole varmaan tehty enää 20 vuoteen.
Yksi tyyppi kiertueella on 24-vuotias eikä koskaan ole tilannut herätyssoittoa.
Yövyimme hotellissa, ja hän näki puhelimessa herätyksen.
Hän päätti tilata herätyssoiton.
Sanoin, että ei kannata.
Se on kuin tuhkakuppi lentokoneessa.
Hän halusi tehdä sen. Hyvä on. Hän järkkäsi sen.
Seuraavana aamuna puhelin soi, eikä hän vastannut.
Hän ei tiennyt, että se juuri oli tärkein tehtävä.
Puhelimeen täytyy vastata, jotta mies tietää, että heräsit.
Sitten tämän miehen, joka on varmaan itsekin nuori,
täytyy mennä ovelle koputtamaan.
"En ole nähnyt kenenkään käyttävän palvelua.
Hänen on oltava tärkein elävä henkilö."
Hän tuli ovelle ja alkoi koputella.
Kaverini ei vieläkään vastannut.
Mies meni sisään huoneeseen.
Vannon, että tämä tapahtui.
Kaksi nuorta ihmistä, eivät he tiedä mitä tekevät.
Hän meni huoneeseen. "Pitääkö minun koskea häneen?
Sitäkö herätyssoitto tarkoittaa?
Pitääkö minun koskea tuntematonta pimeässä?"
Kaipa hän vain alkoi pitää ääniä, kuten "hep. No niin, nyt! Hep!"
"Hep."
Hän toivoi, ettei joudu koskemaan.
Mutta joutui kuitenkin. Niin hän minulle kertoi.
Hän heräsi siihen, kun mies sanoi: "Hei, kamu.
aika herätä."
Kiitos paljon.
Tekstitys: Otto Nuoranne