Downloaded from YTS.MX
Läget, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Läget, Vic-teatern?
Helt underbart att få vara här med er ikväll.
Helt underbart.
Jag sätter igång direkt.
Jag genomlider en förtroendekris.
Detta eftersom min sexåring har börjat säga saker
som är roligare än nåt skämt jag skrivit det senaste året.
När min sexåring behöver kissa, säger han: "Jag måste kissa."
När min sexåring behöver bajsa, viskar han i mitt öra:
"Jag har en brun hemlighet."
Helt perfekt. Inga anmärkningar.
Vad annars skulle det kunna vara?
"Jag har en brun hemlighet." Låt mig gissa: Du behöver bajsa?
"Nej, mamma strular med UPS-killen."
Det är alltid fantastiskt
som förälder när ens unge säger nåt roligt.
Så mycket bättre om man är komiker, för så fort han sa det,
kunde jag inte bärga mig till jag fick berätta det för er.
Det är grejen,
det viktigaste för mig är att mina barn är lyckliga,
men jag älskar när de är material.
För att förenkla:
Jag vill att de ska vara nöjda,
men också göra publiken nöjda.
Jag gjorde en show kallad Lobby Baby, eftersom... Tack.
Mitt andra barn föddes i trapphuset i höghuset där vi bor.
En helt otrolig historia.
Men viktigare än så,
vet ni hur det låter när man är komiker
och ens unge föds i trapphuset på ett höghus?
"Cha-fucking-ching".
Så vitt jag vet
har Lobby Baby redan betalt ungens collegeutbildning.
Han med den bruna hemligheten är redan på väg.
Det räcker inte till nåt direkt fint universitet,
men åtminstone till Folkuniversitetet.
Jag kommer snacka en hel del om föräldraskap här i kväll,
och jag fattar att inte alla här har barn.
Därför har vi ett rätt coolt tröstpris ikväll, nämligen detta:
Efter kvällens slut
får ni alla åka till platser fria från alla jävla ungar.
Vilket ju...
...är rätt bra.
Ni kan sträcktitta på serier, vad nu det betyder.
Sträcktitta.
Min fru och jag är så trötta.
Inte bara sträcktittar vi aldrig,
jag skulle dessutom beskriva vårt tv-tittande som "mikro-doserande".
Vi ser tio minuter av ett avsnitt åt gången.
Min fru somnar efter fem minuter,
men jag får inte stänga av,
eftersom den plötsliga volymändringen får henne att vakna.
Därför måste jag sänka volymen långsamt,
och fortsätta titta på karaktärerna som blir tystare och tystare,
vilket måste vara som att titta på TV medan man får ett slaganfall.
Och sen...
nästa kväll måste jag se om de där fem minuterna igen.
Jag börjar med det. Det jag menar är
att det tar oss tre och en halv månad att se ett enda avsnitt.
Jag ska ju prata om mina ungar,
så ni borde få veta vad de heter.
Mina barn heter Ash, Axel och Addie,
och var för sig är de fantastiska namn.
Tillsammans är de en katastrof.
Det känns mysko och elakt mot mor- och farföräldrar
att slänga fram tre ungar och typ: "Detta är dina barnbarn..."
De liksom...
Gamla människor behöver ord
som låter väldigt olika när man uttalar dem.
Det är därför "aspirin" och "arsenik" inte rimmar.
Man behöver liksom...
...en säkerhetsbuffert.
Vem som ville ge alla barnen namn som börjar på "A" säger jag inte.
Jag nöjer mig med att säga att jag heter Seth, och min fru Alexi.
Folk säger ofta: "Alexi?
Då blandar du säkert ihop även hennes namn med ungarnas,
eftersom det med börjar på A", men nej.
Jag skulle säga att det svåraste
med att ha en fru som heter Alexi
är hur ofta vår Alexa tror att jag talar med den.
För att göra det ännu värre
använder jag bara min frus förnamn när vi grälar
och jag är passivt aggressiv,
vilket ofta får vår Alexa att säga: "Jag är ledsen,
jag förstår inte vad 'Alla kan inte vara lika perfekta som du' betyder."
Mina ungar växer upp i New York.
Jag älskar att de får växa upp där.
Nackdelen, så klart,
med att ens ungar växer upp i New York eller nån annan stad,
är att man alltid måste tänka på säkerheten.
Jag följer mina barn till skolan varje dag, och redan tidigt
kom vi på en sak för när vi gick över gatan,
nämligen att stanna och titta på trafikljuset,
och visades en röd gubbe,
så sa vi alla tre:
"Röd gubbe", och så väntade vi.
Och visades en grön gubbe, så sa vi alla tre:
"Grön gubbe", och så korsade vi gatan.
Och jag gillade det,
och killarna gick igång på det,
och andra fotgängare verkade gilla vårt lilla skådespel.
Det hela var kanon.
Men så häromdan så var min fru med oss,
hon tittade upp på trafikljuset och så sa hon:
"Gubben är faktiskt mer vit än grön."
Och jag sa: "Ja...
Jag vet inte om det vore bra
om killarna och jag skulle utropa 'Vit gubbe'...
...när vi korsar gatan."
För att göra det hela värre
så går och pratar mina söner så här:
"Vit gubbe!"
"Bereden väg för den Vita Gubben!"
"Bilister och cyklister, tagen eder i akt."
"Ty Vita Gubbar färdas på leden."
"Säker passage är vår födslorätt."
Att vara förälder
skulle jag beskriva som att konstant undertrycka sitt sanna jag.
Här kommer ett bra exempel.
När man är förälder
måste man alltid tänka på vad man säger, och det gör jag.
Jag anstränger mig för att akta språket inför barnen.
Med det sagt,
så tycker jag inte alltid att jag får cred nog
för det första ord jag ville yttra.
Häromdan stod jag till exempel i köket,
med alla ungar inom hörhåll, jag lade handen på spisplattan
och brände mig, och avgav ett "Helvete!".
Min frus blick antydde att jag borde anstränga mig mer.
Och jag håller med. Men samtidigt
så ville jag samla hela familjen runt mig och säga:
"Ni fattar att ordet pappa egentligen ville säga var 'kuksugare', va?"
Och har man "kuksugare" i loppet, redo att fyras av,
kan man inte växla ända ner till "Tusan också!"
Det går bara inte.
Vid min ålder skulle jag skada ryggen om jag försökte.
Ser ni nånsin farsan i en nackkrage,
inse att han velat skrika "Helvetes jävla skit",
men istället sagt "Sjuttsingen!".
Man vill inte svära inför ungarna,
för sen får man skit av sin partner
varje gång de säger det under resten av sina liv.
Det fina med det hela är att man,
baserat på hur ungen säger något, vet var de har lärt sig ordet.
Man vet till exempel
när ens unge lärt sig ett fult ord i skolan.
Som häromdan, när en av våra ungar kom hem
dansades igenom vardagsrummet, nynnandes:
"Fan, fan."
Min fru såg på mig som om det var mitt fel.
Jag typ: "Det där kommer inte från mig!"
Jag har aldrig slagit i tån och sen liksom
dansat steppdans genom rummet.
Lika säkert vet man när de lärt sig nåt av en.
Häromdan satt min son och byggde Lego,
det stod på köksbordet, och alltihop kollapsade.
Och när det hände, lät han så här:
"Åt helvete med detta."
Jag typ: "Det där var jag. Den tar jag på mig."
"Det där var jag på pricken."
"Som att se sig i spegeln."
Det är inte bara svordomar som tillhör det mindre trevliga
ungar ger ifrån sig.
Det finns vissa ord vi alltid säger åt ungarna att undvika.
"Äckligt" är ett ord vi inte vill höra från dem.
"Dum". Vi säger alltid: "Säg aldrig 'dum'".
Det värsta är "hatar".
Ungar kan aldrig sluta tjata om saker de hatar,
och vi typ: "Säg inte 'hatar'".
"Säg 'gillar inte', eller 'inte min favorit'".
Vi försökte verkligen pränta in det i dem.
Sen häromdan kom en av killarna in i vårt sovrum:
"Vet du vem jag hatar, pappa?"
Jag sa: "Vi använder inte det ordet,
vi säger 'gillar inte', eller 'inte min favorit'."
Jag såg att han blev lite upprörd, så jag sa: "Vad ville du säga?"
Han sa: "Jag tänkte säga killen som sköt Martin Luther King."
Och då tänkte jag direkt:
"Nej, nej, snälla, hata på du, bara."
Det sista jag behöver är en unge som går runt och typ:
"Vet ni vem som inte är min favorit?"
"James Earl Ray, han var verkligen inte min favorit."
"Men om ni ursäktar, så tror jag att ljuset slagit om."
"Vit gubbe!"
Jag skulle aldrig kunna hata mina barn.
Det skulle jag aldrig kunna.
Jag skulle aldrig kunna hata mina barn.
Med det sagt, så tycker jag samtidigt att...
...det är hälsosamt att memorera de tre saker
de för tillfället ägnar sig åt som jag hatar mest.
Jag hatar hur de kastar tärning.
De kan inte hålla två tärningar kvar på ett bord om det så gällde livet.
Och så fort de börjar kasta,
tänker man direkt: "Du kommer in för hårt!"
De säger: "Hur spelar man Monopol?" Jag säger: "Så här:
Två tärningar på bordet vinner."
"Kom ihåg att vi sitter på ett litet kafé,
inte vid roulettbordet i Las Vegas."
Här följer min imitation av mig själv när jag spelar spel med ungarna.
Ibland, när jag fått tag i tärningen, stannar jag kvar där en stund.
För de vet ännu inte att jag har den.
Det finns ett särskilt lugn här under soffan.
Jag sparkar lite med benen, så att de...
...vet att jag är vid liv.
Jag vilar bara lite.
Får ögonkontakt med en spindel.
"Hej där, kompis."
"Har du barn?"
Jag hatar hur de kastar tärning.
Jag hatar när de vaknar mitt i natten.
Mina barn har nått en ålder då de börjat få mardrömmar,
och när de får det, så vill de komma in i vårt rum.
Och när de kommer till vårt rum,
vet min fru och jag att nån av oss
måste tillbringa nästkommande timme med att få dem att somna om.
Det har gått så långt, och det är mycket traumatiskt för mig,
det har gått så långt att när jag hör dörren öppnas,
så tänker jag: "Kanske jag har tur och det är bara en inbrottstjuv."
"Det kanske bara är en tjuv som lugnt vill stjäla mina värdesaker...
...utan att jag behöver klia honom på ryggen i en timme."
Jag fattade ett fruktansvärt dåligt beslut i somras.
Min son hade drömt en mardröm och kunde inte somna om.
Jag sa: "Ska jag klia dig på ryggen? Det kanske hjälper."
Och nu tror jag att han gillar att bli kliad på ryggen så mycket
att han hittar på mardrömmarna.
Han kommer in i rummet,
fast utan energin hos en unge som verkligen blivit skrämd.
Han typ: "De dåliga nyheterna...
...skelettmannen kom tillbaka."
"De goda nyheterna: Jag har redan dragit upp tröjan."
Jag har faktiskt ett bra tips
om ni har ungar som alltid vill bli kliade på ryggen.
Det man gör är att ta en bit maskeringstejp
och trycka fast den över munnen på dem.
Jag hatar hur de kastar tärning.
Jag hatar när de väcker mig mitt i natten.
Jag ska gå ner på knä.
Jag hatar att de måste prata om lava hela tiden.
De talar om lava utan avbrott.
Jag skyller på skolan. Jag fattar ju,
ni lär barnen vetenskap,
ni lär dem om vulkaner, ni pratar om lava,
men sen kommer de hem med en massa lavafrågor,
och jag vet inte ett skvatt om det.
Det enda jag vet om lava är att om de får se den på nära håll,
så är jag en dålig förälder.
Ni anar inte hur ofta jag har försökt
fickparkera bilen på ett trångt utrymme.
Och när jag tittar bakåt ser jag bara två dumma nunor som tittar på mig.
De typ: "Dör man om man vidrör lava?"
Jag kan inte hata mina barn, jag kan inte göra dem illa.
Jag skulle aldrig kunna göra dem illa.
Det skulle jag aldrig kunna.
Jag erkänner villigt att jag ibland
drar av dem deras tröjor så fort jag kan.
Om det är i slutet av en lång dag och de inte ens har vett nog
att hjälpa mig klä av dem,
så fattar jag tag i deras yttersta klädlager
och rycker det uppåt
eftersom, och jag skäms över att erkänna det,
det gör mig glad. När det fastnar...
...när det fastnar så här...
...när jag likt Clockwork Orange får barnen att inse var de gjort mot mig.
Det är inte permanent.
Det åker ner igen.
Jag skulle säga att ens syn på i stort sett allt
förändras när man får barn.
Och, återigen, mina är åtta, sex och två.
Och en sak som vi har börjat frukta
att få i brevlådan är en bröllopsinbjudan.
För en bröllopsinbjudan leder till någon av två saker.
Den första är att det står på bröllopsinbjudan:
"Vi ber er att inte ta med barnen",
vilket betyder att vi måste fixa barnvakt
för en kväll, ibland för en hel helg. Vilket är illa.
Men ännu värre är om det står: "Hela er familj bjudes härmed in...
...till vår speciella dag."
Det är något som bara korkade, ogifta personer
tror är en bra idé.
Ett korkat, ogift, barnlöst par skulle se det som en bra idé
att låta barn bevittna ens speciella dag, för de vet ännu inte
att barn förstör alla dagar, speciella eller inte.
När jag har med mig tre små barn på bröllop
fruktar jag den stund
då jag måste bege mig ut på dansgolvet,
avbryta far/dotter-dansen,
och säga: "Ledsen att störa er,
grattis, herrn, hon är verkligen en vacker brud."
"Våra ungar har käkat upp tårtan, alltihop,
jag har ingen ursäkt,
tårtan är borta, och det märktes att det var en dyr tårta,
men det är ert fel, för vi skulle aldrig kommit."
"Och om ni tror att jag inte kommer bestraffas,
så tar ni fel, mina ungar åt en hel tårta
och kommer vara vakna hela natten
och skita hela morgonen, för de åt tårtan."
"Tack, förresten, för att ni tvingade dem bära minifrackar."
"Ni vet det inte än om barn,
men barn älskar att besöka dyra skrädderier
och beordras stå still av en snubbe med nålar i munnen."
"Så tack för det."
"Tack för minifrackarna. Vi borde ha köpt en,
för det kan omöjligen ha varit dyrare
än vad det kostade att hyra en."
"Hur som helst väntar frugan i bilen."
"Hon mobilsurfar passivt-aggressivt,
för just innan hon gick på toa, sa hon:
'Låt inte ungarna äta upp tårtan.' Och precis då hände det,
så nu kanske hon aldrig vill tala med mig igen,
men hoppas ert äktenskap varar för evigt,
och gör det inte det, utan ni skiljs,
så kommer jag och skiter på er gräsmatta. Tack,
och god kväll. Snygg brud, återigen."
Kan vi komma överens om att behöva visa upp ett vaccinationsbevis
för att komma in på en restaurang under pandemin
inte är lika med att leva i Tyskland under kriget?
Kan vi vara överens om det? För liksom...
...varenda gång
jag måste visa upp mitt bevis för att komma in,
så var värdinnan så urskuldande.
"Vi ber om ursäkt,
men skulle vi kunna få se ditt vaccinationsbevis?"
"Eller om du har en bild på det på mobilen,
eller om du kan fota mitt vaccinbevis
och visa mig bilden,
eller om du bara kan bevisa att din mobil kan fotografera,
så räcker det mer än väl för att få ett bord."
Jag har sett många filmer om Tyskland under kriget,
och minns inte en enda scen där Gestapo höll på så där.
Jag minns inte en enda scen
där Gestapo sparkade in en dörr och typ:
"Vi kräver att få se era papper...
och ber så hemskt mycket om ursäkt."
"För vi måste hålla på med hela den här pappersgrejen."
"Det irriterar oss med, väldigt mycket."
"Det är verkligen det vi ogillar mest...
...med att vara medlemmar av Gestapo."
"Men vår chef råkar vara en sån...
nasse."
Det där var en...
stötande tysk brytning.
En ren parodi.
Jag gjorde en show nyligen, och där satt en tysk person i publiken,
som kom fram till mig efteråt och sa:
"Imiterar du ofta tysk brytning på scen?"
Jag sa: "Ja, jag imiterar ofta tysk brytning på scen."
Han sa: "Hur skulle du känna det om en tysk komiker
imiterade amerikansk brytning på scen?"
Jag sa: "Jag lär aldrig se nån tysk komiker."
Vilken rad händelser skulle behöva gå fatalt fel
i mitt liv för att jag skulle hamna på nån klubb
och nån på scen säger: "En stor applåd för Klaus!"
Och jag typ: "Detta vill jag inte missa."
Sen sitter jag där i min stol, och plötsligt säger han:
"Och alla amerikaner ba': 'Jag vill ha 20 Chicken McNuggets.'"
Och jag typ: "Så där låter vi inte alls!"
Efter det ohövliga svaret samlade han sig och sa:
"Så här då: Skulle du imitera en afrikansk brytning på scen?"
Jag sa: "Gud, nej, det skulle jag aldrig göra."
Han sa: "Så var går gränsen?"
Jag sa: "Var går gränsen
för vilka brytningar en vit komiker kan imitera år 2024?"
"Längs Europas gränser."
Från Finland till Italien, från Portugal till Ukraina.
Turkiet lämnar jag ifred. Där går gränsen.
Då kan man ha en riskfri komikerkarriär.
Jag ska visa hur det fungerar.
Här kommer min imitation av en svensk som beställer på en kinarestaurang.
"Hej, serverar ni kyckling chow-mein ikväll?"
"Nej, den är slut."
Jag valde medvetet en svensk
eftersom en stötande svensk brytning är närapå omöjlig att generera,
och det baserar jag helt på det faktum
att Mupparna aldrig lades ner.
Hur kunde det där vara okej?
Hur kunde den svenske kocken vara okej?
Som barn var det min introduktion till svenskarna.
Jag trodde de betedde sig så, allihop.
Som efterblivna som inte kan hantera bestick.
Kan ni tänka er hur det hade låtit
om de gjort samma sak med en pakistansk kock?
Jag tänker inte imitera den...!
Men nu vet jag åtminstone hur det låter
när 1 500 rövhål dras samman samtidigt.
Mina barn har verkligen haft tur.
De har alla fyra far- och morföräldrar i sina liv,
och de träffar dem ofta,
men dessutom hela tiden via FaceTime.
De interagerar dagligen.
Det är helt olikt mot hur jag talade med mina.
Min far lät mig tala på telefon med farmor en gång om året,
på samma sätt som en kidnappare låter gisslan...
...tala med polisen.
"Säg hej till farmor nu."
Jag typ: "Hallå." Sen tog han tillbaka luren.
Typ: "Nu vet du att grabben lever."
"Stoppa fem dollar i ett grattiskort och lägg det under motorvägsbron."
Jag älskar när mina föräldrar träffar mina barn.
Det är nåt mycket speciellt.
Jag älskar det verkligen.
Det enda jobbiga är
att ens föräldrar alltid har en uppfostringsstil
som härstammar från förr
och som är olik den vi använder nu.
Det var länge sen min far hade småbarn,
men han var en rytare av den gamla skolan.
Han skrek på mig och min bror, och vi fick inte flera chanser.
För oss gällde en enda chans.
Lydde man inte, så satte han igång.
Vi har en mycket modernare, icke-konfrontativ uppfostringsstil.
Vi skriker aldrig. När nån inte sköter sig,
så säger vi: "Jag ser att du är upprörd."
"Och även om jag inte ifrågasätter dina känslor...
...ber jag dig att arbeta dig igenom dem enligt en tidsplan
som är gynnsamt för ditt schema."
"Samtidigt som du minns det som är viktigast,
nämligen att detta är ditt hus lika mycket som vårt."
Och ibland kommer farsan över och återgår till sitt gamla jag,
säger åt ungarna att lägga av med nåt, de fortsätter,
och sen börjar han skrika på dem.
Och när han gör det, så ingriper jag direkt.
"Pappa, det där är inte vårt sätt. Det är ditt sätt."
"Och även om jag inte vill ifrågasätta ditt sätt,
eller kränka dina känslor..."
Men jag måste erkänna, att när min far skriker åt mina ungar,
ber jag honom alltid att sluta.
Men samtidigt hör jag alltid en röst i min skalle
som vill skrika: "Ge dem vad de tål!"
"Låt dem veta hur bra de har det!"
För jag måste erkänna nåt.
Jag är osäker på om vår moderna uppfostran fungerar.
Jag ser inga dagliga resultat.
Häromdan bet min åttaåring min sexåring.
Bara så där. De brottades inte ens.
Han såg honom på andra sidan rummet, och jag såg hur han
verkade tänka: "Jag ska bita honom."
Som en robot som typ: "Initiera-bit-protokollet."
Sen bet han honom rejält hårt, och sen sa han: "Jag bet honom inte."
Jag sa: "Kolla in bitmärket."
"Jag skulle kunna visa din brors arm för en tandreglerare,
och de skulle kunna skapa en tandskena utifrån den."
Jag var så arg. Jag tog tag i hans arm och sa:
"Du går och tar timeout."
Han fick sitta ensam i ett annat rum.
Planen var att få honom
att tänka på hur illa han betett sig.
Bara fem minuters reflektion över konsekvenserna av sitt agerande.
Men jag är en sån mes
att jag redan efter två och en halv minut började tänka:
"Han kommer att behöva terapi under resten av livet."
"Han återhämtar sig aldrig från detta trauma."
"Jag måste låta honom veta att han är min lille kämpe,
och att jag alltid älskar honom oavsett vad."
Jag öppnade dörren och förväntade mig se honom gråta floder
sittandes i en pöl mitt på golvet.
Inte bara satt han inte där, han lutade sig mot fönstret
och såg ut över stan, helt bekymmerslös.
Han såg ut som nån i nån fransk Nya Vågen-film.
Det enda som saknades var en basker och en cigg.
"Om jag bet honom?"
"Måhända."
"Men i detta liv är man antingen den som biter
eller den som blir biten."
Jag ska berätta om min teori för er.
Den går som följer.
Mina barn...
kommer skrika på sina barn.
Skrikandet hoppar över en generation.
Om kvällarna tror jag
att killarna ligger i våningssängen och säger:
"Farsans ineffektiva skitsnack är ju bara att fetglömma.
Jag ska ryta på mina ungar, som farfar!"
Den andre typ: "Lätt! Glöm att jag ska bli en sån råtönt som farsan."
"Kränka dina känslor? Väx upp, bitch!"
Min fru tror att världen kan hjälpa oss bli bättre föräldrar,
och hon skickar alltid Instagram-videor på mammor
som försöker dela med sig av sin visdom.
Min teori är, att om det hela ser lite väl bra ut,
så har de bara en annan sorts barn än vi.
Har mamman fin frisyr och ungen en gloria,
så känns det inte riktigt som vår grej.
Dessutom är råden ofta väldigt kryptiska.
Min fru skickade en video där en kvinna lugnt sa:
"Positiv feedback är väldigt viktigt för ett barn."
"Om du säger åt barnet på morgonen att du gillar deras handstil,
så är risken mindre att de slår ett syskon på kvällen."
Jag vet inte om detta stämmer,
för jag minns det aldrig förrän det är för sent.
De står och går lös på varandra i nåt hörn,
jag springer dit och typ: "Jag gillar din handstil!"
Det finns...
Det finns en Instagram-mamma jag gillar, en typ av mamma.
Den typen som nätt och jämnt kan hålla ihop det,
de filmar sin video
med sin mobil som i rena Blair Witch.
De sitter och trycker i nån garderob innan ungarna ser dem.
"Hej! Jag har inte mycket tid på mig."
"Vi kom på ett sätt att få bort spritpenna från tapeten."
"Det man gör är att... Åh nej, de har hittat mig!"
Min fru och jag står våra föräldrar väldigt nära,
och det var något av det första vi hade gemensamt.
När vi bildade familj trodde vi att våra barn skulle vilja
umgås lika mycket med oss som vi själva med våra föräldrar.
Med det sagt, så finns det även vissa skillnader mellan familjerna.
När jag växte upp
var regeln vid middagsbordet: "Var tyst tills du blir tilltalad."
"Om du måste prata, håll det relevant för pågående samtal."
Och självklart: "Prata aldrig
förrän den som pratar är färdig."
Medans det känns som regeln i min frus familj var:
"Så fort du tänker nånting, säg det högt."
"Börja helst prata innan du ens tänkt klart."
"Försök höra den färdiga tanken med öronen, utanför ditt huvud...
...för första gången."
En annan häftig sak som min frus familj gör
är att ringa till en restaurang och beställa hämtmat,
och det är först när de ringt upp restaurangen
som de frågar alla andra vad de vill ha.
Och samtidigt viskandes kritiserar restaurangen de har i luren.
"Ska vi beställa dumplings?"
Från andra sidan rummet hörs: "Nej, deras dumplings är degiga!"
"Vi ska inte ha dumplings!"
Min frus familj är judisk, vilket jag inte sagt rakt ut,
men som ni ändå har förstått.
Om det finns nånting som judar är överens om,
så får nån gärna berätta det.
Jag vill understryka att alla skämt är pro-semitiska.
Jag älskar min judiska fru.
Jag älskar mina judiska barn.
Min frus släkt är fantastisk.
Det bästa med min frus släkt är att den är så lätt att hitta.
För den som vill hitta dem,
är de mitt i mina angelägenheter.
"Knack."
Längre fram väntar lite jobbiga samtal med barnen,
eftersom min frus morföräldrar överlevde Förintelsen.
Det är givetvis nåt vi måste förklara för barnen en dag.
Problemet med barn är att de ibland ställer frågor
man inte har nåt förberett svar på,
och då tvingar de liksom fram ett.
Häromdan sa min fru till en av våra söner:
"Ni har sån tur som har alla era mor- och farföräldrar,
er mormor kände inte ens nån av sina."
Han sa: "Vad hände med dem?" Hon sa: "De dog i ett krig."
Han sa: "Var de soldater?"
Hon sa: "Nej, alla som dör i krig är inte soldater."
Då var han tyst i nån sekund. Sen sa han: "Åh...
var de trumslagare?"
Han hade sett nån bok om den amerikanska revolutionen.
Och, rätt så smart, får jag säga,
dragit slutsatsen att även om soldater givetvis riskerar livet,
så är trumslagarna i främsta ledet så gott som döda.
En hemsk tid att vara bra trummis, den amerikanska revolutionen.
Kanske den värsta någonsin i världshistorien.
Jag slår vad om att när de sa att de sökte trumslagare,
så blev folk helt uppspelta. "Gud, så fantastiskt!"
"Vi slipper strida. Vi får stanna och repa inför en konsert istället."
"Sen, när de överlevande återvänder, så spelar vi för dem."
Så de räckte upp handen. "Jag kan spela trummor!"
"Kanon, ta en trumma och ställ dig längst fram."
Och de typ: "Längst fram?"
"Ja, det blir du, en trumslagare till,
och en på flöjt." Och han typ:
"Det är faktiskt en pickolaflöjt." "Fel tillfälle."
Min fru tjatar om att jag borde konvertera till judendomen.
Med argumentet att alla ändå redan tror att jag är judisk.
Inget dåligt argument, faktiskt. Jag är 25 % jude.
Varenda jude jag nånsin mött har sagt: "Du är jude, va?"
Jag är också 25 % svensk. Ingen svensk har nånsin sagt...
Det är så de pratar.
Jag tänker inte be om ursäkt för det.
Varför skulle Mupparna ljuga för mig?
Det är så svenskar pratar, och så här talar labbassistenter...
Jag fick nyligen veta lite mer om mina förfäder,
eftersom jag var med i TV-programmet Vem tror du att du är?
med professor Henry Louis Gates. Ett fantastiskt program.
Han är en fantastisk man.
Och jag fick veta en del saker
om min släkt som jag inte visste tidigare.
Jag fick veta att mina förfäder var litauiska judar.
Litauiska judar berömda för att ha myntat uttrycket:
"Vi måste komma bort från Litauen fort som fan."
Men jag var ett dåligt objekt för programmet Vem tror du att du är?
eftersom jag inte lätt blir chockerad eller uppspelt.
Det bästa med det programmet är ju när de avslöjar nåt för en
om ens härkomst, och man blir chockad eller uppspelt.
Och eftersom jag inte blir någotdera,
så blev avsnittet mindre bra.
Vid ett tillfälle såg till exempel Henry Louis Gates på mig och sa:
"Vi har spårat en av dina förfäder till år 1650."
"Vi hittade personens namn nedtecknat i en förteckning
från år 1650."
"Hur känns det?"
"Hur känns det att veta att vi spårat en av dina släktingar
till år 1650?"
Och allt jag fick fram var: "Alltså, jag visste ju att jag hade förfäder."
Han sa ju inte: "Din farmors farmors farmor
var en sjöjungfru."
Han chockerade mig faktiskt en gång, men oavsiktligt.
Man sitter mitt emot honom, med ett bord mitt emellan,
och på bordet ligger en tjock bok full med information.
Han bygger upp berättelsen.
Och när han gör det,
ber han en att vända blad och avslöja informationen.
Vid ett tillfälle sa han:
"Du är artist." Jag sa: "Ja, det stämmer."
"Vet du nån mer i släkten som varit artist?"
"Jag känner inte till en enda person i släkten
som varit artist."
Han sa: "Varför inte vända blad?"
"Det du kommer att få se då tror jag du kommer uppskatta."
Så jag vände blad, och där fanns en nekrolog från en tidning
över min farfars far, som dött genom självmord.
Och Henry Louis Gates sa: "Vad står där?"
Jag sa precis det jag just sa.
"Min farfars far. Han verkar ha dött genom självmord."
Och Henry Louis Gates, till sin förtjänst,
såg på mig och sa: "Det där var fel. Ber om ursäkt."
"Det klipper vi bort."
Och sen sa han: "Du kan väl vända ett blad till?
Jag gör det, och typ: "Åh, min farfar var med i en skolpjäs."
Han sa: "Inte illa, va?" Och jag typ: "Henry...
det är svårt att studsa tillbaka från en självmordsnekrolog."
Som om en magiker typ: "Var detta kortet du valde?"
"Nej, det liknar mer en bild på din kuk."
"Helvete också! Fan, fan, fan!"
"Var detta ditt kort?"
"Spader nio, var det ditt kort?"
"Eller du har inte släppt kukbilden än?"
"Precis!"
"Helt rätt!"
Ungefär så här långt in i showen skulle många komiker
börja dra sina anti-transskämt.
Jag kan med glädje meddela att jag inte har några sådana skämt.
Jag har bara kärlek och respekt för trans-communityn.
Dessutom blir jag alltid så frustrerad när folk pratar om
hur krångligt det blir för dem när nån byter kön,
eller hur de måste lära sig ett nytt namn,
eller ett nytt pronomen, eller redigera en kontakt
i adressboken i mailprogrammet.
Och ska vi vara ärliga... Låt oss vara ärliga.
Vad vore jobbigast?
Om nån ni känner bestämde sig för att byta till ett nytt kön,
eller om de skulle bestämma sig för att från och med i morgon
så är de veganer?
Vilket alternativ försvårar ert liv mest?
För fem år sen bestämde sig min bror för att bli vegan,
jag har tillbringat flera Thanksgiving med honom,
och jag skulle helt klart föredra att nästa Thanksgiving inleds
med att min far kommer in och typ: "Jag är kvinna nu..."
...än ytterligare en Thanksgiving
där min bror frågar mig: "Finns det smör i det där?"
"Det finns för fan smör i allt!"
"Det är meningen med Thanksgiving, att ha smör i allt."
Det var så Thanksgiving startade. Urbefolkningen kom förbi.
"Detta är majs." Och pilgrimerna typ:
"Tänk om vi skulle bre smält smör på det där?"
Och urbefolkningen typ: "Gud, så mycket godare,
hur kan vi nånsin återgälda er?" Och pilgrimerna typ:
"Vi har en idé, men den är en hemlis."
"Vit gubbe."
Min bror är extrem, han äter inte honung.
Han sa att veganer som gör det kallas "bi-ganer".
Jag fick veta att han inte äter honung
när han kom på besök
och jag slängde en müslibar till honom,
eftersom han såg ut att svälta ihjäl, och...
...han plockade upp den och började läsa på etiketten.
Om veganism hade en logotyp,
borde den vara en bild på nån som läser en etikett.
"Jag har upptäckt ett problem."
Jag önskar förresten att jag kunde bli vegan.
Alla argument för veganism är bra argument.
Det är bättre för miljön. Det är mer humant.
Fast det bästa argumentet är det följande:
Min bror ser så mycket friskare ut än jag.
Om ni såg en bild på min bror och mig bredvid varandra,
skulle ni sluta äta kött igår.
Han lyser likt en sol, och bredvid honom
ser jag ut som nån som håller lyktan längst fram på en för. Typ...
"Dimman är tät, men vi ska nog ta oss igenom!"
Jag nämnde min frus släkt tidigare, och jag vill...
ge min kära svärmor lite extra uppmärksamhet.
Jag har verkligen världens bästa svärmor.
Det jag gillar mest med henne är
att det finns tillfällen
då hon håller med mig om att min fru är lite väl mycket.
Ibland grälar min fru och jag inför min svärmor,
och våra blickar möts
från andra sidan rummet, som om hon ber om ursäkt.
Men det hela sker icke-verbalt.
Det har bara ett värde för mig som ett icke-verbalt erkännande
av min frus beteende.
Skulle hon yttra nåt till mitt försvar,
vore det en katastrof.
Varje gift människa vet att det alltid är enklast
att hålla med sin partner när de klagar på nåt.
Jag vet inte hur många gånger dagen har nått sitt slut,
vi gör oss redo för natten, och min fru säger:
"Kan du fatta att min mor tycker att jag måste bli snällare mot dig?"
Och mitt enda svar då är: "Vilken subba!"
"Sköt dina egna affärer."
Min fru kan vara elak.
Vet ni...
Fast bara mot mig. Mot mig är hon elak, mot barnen snäll,
och det är så mycket bättre än omvänt.
Vore min fru snäll mot mig
men elak mot barnen, skulle mitt liv vara ett helvete.
Jag skulle komma hem, de rusar fram och typ:
"Nu får du faktiskt göra nåt, vi är dina barn med."
Jag typ: "Tala inte till mig, hon får inte veta att vi är vänner."
Detta är förresten inget angrepp på min fru.
Jag vill bara försvara hennes elakhet.
Min fru jobbar hårt. Hon har tre barn.
Hon är så slutkörd. Hon jobbar heltid.
Min fru är advokat.
Min fru har advokatlicens i New York. Hon är helt fantastisk.
New York-licensen är den svåraste att få.
Det var den Giuliani hade.
Jag fattar att hon är konstant trött, och hon har sånt tålamod med barnen,
så ibland får hon ta ut det på mig, och jag förtjänar det ju.
Jag är så irriterande... Här är några saker jag gör.
Här är några saker jag gör som förtjänar hennes elakhet.
Tredje barnet. Jag kan fortfarande inte fälla ihop sittvagnen.
Jag ser på den på samma sätt som en hund som ombeds skapa origami.
Ingen aning hur man fäller ihop den.
Jag liksom skakar lite på den. Vickar lite.
En snabb fråga till damerna i salen:
Har ni nånsin, när ni sett er make försöka fälla ihop en sittvagn,
tänkt tanken: "Jag fattar inte
att jag nånsin tyckt att den där tillfredsställer mig sexuellt."
Medan han typ: "Jag tror jag har fattat nu."
"Jag har det nästan." Och ni typ: "Det finns en knapp."
"Nej, jag har det nästan."
"Några tryck till här, bara."
Vill ni höra nåt hemskt?
Första gången min fru hörde mig dra det skämtet,
skrattade hon mer än nånsin.
Hon skrattade rejält.
Hon skrek från publiken: "Amen, broder!"
"Predika!"
Jag påstår inte att min fru är perfekt.
Det finns några saker jag gärna skulle ändra på.
Skulle jag ändra nåt hos min fru,
skulle jag fila på hennes förmåga som riktad instruktör.
Min fru säger alltid viktiga saker
med ryggen vänd mot mig, medans hon lämnar rummet...
...och utan att höja rösten alls.
Saker som: "Gasbolaget
kom förbi idag och sa att där finns en giftig..."
Vi har ett återkommande gräl där hon typ:
"Kom ihåg att vi ska på middag hos paret Harris om en timme."
Jag: "När berättade du det för mig?"
"I måndags, när jag viskade det i brevlådan."
En annan sak jag skulle ändra är min frus val av koffeinhaltig dryck.
Min frus val av koffeinhaltig dryck är en matcha latte.
Vet ni inte vad det är, ska jag berätta vad det inte är.
Tillgängligt på stället ni skulle till.
Det är så ohövligt att be om det när nån säger:
"Vi ska ha kaffe, vad vill du ha?" Som om man typ:
"Vi ska köpa pizza, vill du ha nåt?"
"Ja, en quiche Lorraine."
"Det har de inte." "Det skadar inte att fråga."
"Jo, det gör det. Jag vill inte att de ska tro att jag rymt från psyket."
Jag tror att hon gillar matcha latte eftersom det är svårt att få tag på.
Och det säger jag eftersom
min frus kärleksspråk är tjänster.
Känner ni till kärleksspråken?
För er som inte vet, ska jag beskriva det.
Det finns fem kärleksspråk. Sätt folk får kärlek på.
Genom tjänster, beröring, kvalitetstid, gåvor,
och uppmuntrande ord.
Och jag vet inte vem som hittade på det här.
Jag vet bara att deras kärleksspråk helt klart var tjänster.
Det är historiens största bedrägeri att tjänster
finns med på samma lista som fyra fullt rimliga saker.
Tänk nu om ert kärleksspråk är beröring, men er frus är tjänster.
"När jag kommer hem vill jag ha en kram."
"Jag vill att du lagar värmepannan."
Kvalitetstid: "Vill du ta en promenad?"
"Ja, när du rensat avloppet."
Som ett flygbolags lojalitetsprogram var: "Vi har guld, platina, silver,
och när vi landar, så städar ni planet."
Det jag har sagt här är bra exempel på
varför det är svårt att vara gift med en komiker.
Jag kan bara kliva upp hit och berätta för er
vad jag tycker om mitt äktenskap.
Så ja, det är svårt
att vara gift med en komiker.
Men det är också svårt att vara gift komiker.
Med det menar jag, att när man är gift,
så är rätt drag under ett gräl
att alltid säga rätt sak
i syfte att så snabbt som möjligt deeskalera situationen.
Men om man är komiker,
är det inte sådana saker som dyker upp i ens huvud.
Som komiker, när man befinner sig mitt i ett gräl, tänker man bara:
"Jag vet en kul grej att säga för att förvärra situationen."
Här följer ett aktuellt exempel. Mina söner älskar superhjältar,
och de ställer alltid frågor om superhjältar.
"Vem skulle vinna en fajt mellan Batman och Spindelmannen?"
"Vem är starkare, Hulken eller Thor?"
Och häromdan: "Vem är snabbare, Stålmannen eller Blixten?"
En evig fråga bland serieentusiaster.
Jag var så stolt över dem.
Jag sa: "Vet ni vad? Vi kollar YouTube."
Mycket riktigt fanns där ett treminutersklipp
från en Lagens Väktare-serie med Stålmannen och Blixten,
och jag sa: "Vi tittar på det."
Det viktiga med den här anekdoten
är att våra barn har ytterst lite skärmtid.
Det säger jag inte för att antyda att vi är bättre föräldrar än andra.
Jag menar bara att våra barn kommer bli bättre än era i slutändan. Så...
Jag har en grabb på vardera knäet, jag har mobilen framme,
och vi ser Stålmannen tävla mot Blixten
när min fru kommer in och säger: "Vad håller ni på med?"
"Vi tittar på Stålmannen när han och Blixten tävlar."
Hon säger: "En tecknad film?"
Och jag kunde inte hjälpa det, utan sa: "Nej, i verkligheten."
"Visst är det sjukt? De fick fram den äkta varan!"
"Och det var inte ens planerat,
de var och filmade nån naturfilm mitt ute i öknen."
"Plötsligt såg de nåt blått och rött..."
"Var inte det där..." Hon hade redan lämnat rummet.
Nu tänkte hon:
"Att jag skulle behöva bli snällare mot den där..."
Här kommer ett annat aktuellt exempel.
Vi skulle åka på semester,
vi lämnade New York och skulle igenom säkerhetskontrollen,
och tullen hittade en burk hummus i min frus handbagage.
De sa: "Du får inte ta med dig hummus ombord på planet."
Min fru sa: "Det har jag gjort förr."
Vilket lät mindre övertygande än hon förväntat sig.
För deras svar var: "Du får inte ta med dig hummus ombord på planet."
Min fru sa: "Men den är ju ingen vätska."
Och de sa: "Den är inte heller fast."
Det visade sig att oavgjorda dispyter av detta slag alltid vinns av tullen.
Och jag stod ju på min frus sida.
Vi tar ju alla med oss hummus på flyget.
Varför gav de sig på just henne?
Nuförtiden, varje gång man flyger,
ser man ju hummusburkar överallt.
Men hennes tog de.
Vi gick vidare, hon var upprörd,
och hon sa: "Helt sjukt, inte sant?"
Och jag sa "Ja." Men jag sa inte vems sida jag menade.
Jag sa sanningen utan att vara ärlig.
Det borde vara slutet på anekdoten, men vi skulle ju hem också.
Och på vägen tillbaka, på vägen till flygplatsen,
kilade min fru in i en affär och köpte en burk hummus.
Samma storlek, om inte ännu lite större.
Och återigen så hittade de den.
Denna gång i påsen från affären,
vilket kan betecknas som att "be om det".
De plockade fram den
och sa: "Du får inte ta med dig hummus ombord på planet."
Hon sa: "Det har jag gjort förr."
Smart utelämnandes vad som hänt vid senaste tillfället.
Men ändå tog de hummusen.
Och vi gick vidare,
hon var märkbart upprörd, och jag visste att jag borde vara tyst.
Jag visste att rätt väg framåt var att bara hålla käft,
men jag kunde inte hålla mig utan vände mig
leendes mot henne och sa: "Tredje gången gillt."
Hon är här ikväll, förresten.
Såklart hon inte är!
Är ni skvatt galna?
Skulle hon sitta här när jag berättar hummus-anekdoten
vi aldrig omnämnt sen den inträffade?
Fast jag ska säga er att jag känner min fru.
Hon är en rejäl kvinna.
Hon har kurage, hon har beslutsamhet.
Nästa gång kommer hon få den där hummusen ombord.
Jag tror på henne.
Jag tror hon kommer lyckas få hummus ombord.
Hon kommer gå till flygplatsen, öppna sitt handbagage
och plocka upp en påse kikärtor och en mortel.
Hon kommer se den där tullaren rakt i ögonen och säga:
"Jag tror nog att allt här är fullt legalt, konstapeln."
Och de kommer bara att nicka, för de vet att spelet är förlorat.
Och som ett tecken på hennes triumf kommer alla tullarna
att bilda två hedersled hon kan passera mellan.
De kommer hålla upp sina metalldetektorer, likt svärd.
Hon kommer passera igenom flygplatsen under metalldetektorerna,
passagerarna kommer ropa ut hennes namn
och kasta nachos över henne, likt rosenblad.
Och sen går hon ombord och vi slår oss ner,
och hon kommer tillreda sin anrättning
och säga till ungarna: "Vem vill ha hummus?"
Och de kommer att säga: "Vi hatar hummus."
Och jag kommer viska: "Det är inte vår favorit."
Barnen har aldrig sett mitt program, men jag tog med dem dit nyligen
eftersom programmet hade tioårsjubileum
och president Biden var gäst.
Tack ska ni ha.
Presidenten var gäst, och jag tänkte:
"När får jag en ny chans att låta mina barn
träffa USA:s president?"
Dessutom vill jag kanske inte att de träffar den näste.
Så jag sa: "Vet du vad?"
"Vi låter ungarna få träffa presidenten."
Det bästa med att få se mina barn träffa presidenten
är inte hur presidenten betedde sig, snarare hur varje barn
betedde sig annorlunda baserat på personlighet.
Min äldsta son var först ut.
Han är världens snällaste unge.
Och han anstränger sig så, precis som många förstfödda.
Han vill vara så duktig han bara kan.
Han valde själv sina kläder,
sina finkläder han bar när han blev fotograferad.
Han gick in i rummet och sa "Hej, mr president,
jag heter Ash, trevligt att träffas." Jag var så stolt.
Mitt hjärta brast.
Efter honom följde mellanbarnet.
Han föddes i trapphuset på ett höghus...
...och beter sig därefter dagligen.
Jag...
Jag kan inte förklara vad det betyder.
Men även om ni inte visste vem han var
utan bara såg honom, skulle ni säga:
"Den där har nog fötts i ett trapphus."
Han valde också sina egna kläder.
En tågkonduktörsjacka och ett par Ray-Ban.
Och dansade bokstavligen in i rummet.
Och när han dansade in,
skämdes min äldste så att han förberedde näven...
Men sen mindes han att jag den morgonen
hade berömt hans handstil, och då typ...
Mellanbarnet dansar alltså in i rummet och börjar sjunga,
"Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden."
Han kommer fram till presidenten och skriker rakt i hans ansikte:
"Du är min favoritpresident!"
Och Joe Biden blev så chockad,
för jag tror inte ens att Joe Biden har sig själv som favoritpresident.
Han såg på mig och typ: "Har du inte berättat om Obama?"
"För gillar han mig, skulle han älska Obama."
Fast den bäste var ändå min dotter Addie, två och ett halvt.
Presidenten var helt fantastisk mot henne.
Hans vänlighet var helt fantastisk.
Han satt i soffan så att de var på samma ögonhöjd,
hon kom fram, och han stoppade ner handen i en påse,
och plockade fram ett gosedjur i form av Commander,
Vita Husets hund.
Han visste inte det, men i januari hade jag besökt Vita Huset
och köpt tre stycken sådana,
som jag gett till mina barn.
Han stoppade ner handen i påsen
och höll fram den till Addie, och sa typ:
"Den här är till dig."
Hon bara tittade på den
och på honom, och sa: "En sån har jag redan."
Han sa: "Du har en sån här?" "Ja, jag har en sån hemma."
Han bara håller den, och så säger han:
"Vill du ha en till?" Och hon svarar: "Nej."
Jag hade varit så orolig inför det samtalet hela dan,
eftersom min dotter är ett stort fan av Donald Trump, och...
Det har inget med sociala frågor att göra, det är skatterna.
Och hon tycker inte att NATO- medlemmarna gör rätt för sig.
Träffar ni henne, så börja inte diskutera med henne.
En konstig sak är att jag växte upp i förorten,
så jag har alltid velat bo mitt i New York.
Mina barn bor i New York,
och drömmer om att bo i förorten.
Som när vi hälsar på mina föräldrar, som bor i huset jag växte upp i,
i en anonym New Hampshire-förort.
Varje gång vi åker hem säger mina barn typ:
"När kommer du att tjäna tillräckligt för att köpa ett sånt hus?"
För vi bor i New York,
och ingenting där verkar logiskt för barn.
Ingenting med New Yorks lockelser tilltalar dem.
De säger aldrig: "Farmor och farfar har visserligen trädgård,
men vi kan gå till teatern till fots."
Jag bor i en New York-lägenhet som,
om ni bott där, skulle ni säga: "Vilken fin lägenhet."
Om ni bott nån annanstans, skulle ni säga: "Helt okej."
Här kommer lite fakta
om min mycket dyra lägenhet i New York.
Den är aldrig helt mörk.
Den är aldrig helt tyst.
Vi bor nära ett universitet,
så var och varannan natt, runt klockan ett,
hör man nån ropa typ:
"Krista säger att vi träffas här!"
Och vem infon om Krista än ropas till,
så hör de inte första gången, och därför:
"Krista är inte här!"
Så då måste förste skrikaren ropa:
"Nej, hon säger att vi träffas där!"
Det kräver all min kraft att inte öppna fönstret och typ:
"Krista är död, hörni!"
"Hon är död! Det är tragiskt, men hon är död!"
Om vi har värme i lägenheten?
Vi har öppna element.
Det bästa med dem är att de blir så varma, att när man vidrör dem
så bränner man sig inte, man dör direkt.
På så sätt påminner de om lava.
Tror jag.
Nån sa att våra element är av förkrigstyp.
Osäker på vilket krig de pratade om.
De är inte det enda förkrigsaktiga i vårt hus.
Vi har en granne
som helt klart skulle kunna peka ut Preussen på en karta.
Och likt Preussen efter andra världskriget saknar hon gränser.
Häromdan försökte jag få min son att gå till skolan,
vi kom ut i korridoren,
han hade bara en dålig morgon, som barn kan ha ibland.
Jag fick ut honom i korridoren, sen lyckades han vrida sig loss
och sprang in i lägenheten,
och jag jagade efter honom med hans skor i handen
och jag lämnade dörren öppen.
Till slut hamnade han i en stol,
och jag försöker få på honom skorna, jag är arg och han gråter,
vi har helt enkelt en jobbig morgon, och plötsligt hör vi:
Tyst lilla vän
Säg inte ett ord
Vi vänder oss om,
och vår granne har helt enkelt gått in genom den öppna dörren
och in i vår lägenhet i bara nattlinnet,
vars färg jag skulle beskriva som "Viktorianskt spöke".
Spöket av en flicka som drunknat i bybrunnen.
Så fint att hon var i sin lägenhet, hörde ett gråtande barn och tänkte:
"Jag vet vad som lugnar barn.
Hemsökta vaggvisor man sjunger i skräckfilmstrailers."
Men anekdoten har ett lyckligt slut,
som jag tänkte lämna er med.
För just när vår granne klev in,
såg min son och jag på varann.
Och jag insåg att han tänkte exakt samma sak som jag...
för han såg på henne
och sen på mig, och så sa han: "Åt helvete med detta."
Och jag sa: "Du har just betalat din collegeutbildning, grabben."
Tack ska ni ha, Chicago. Ha en trevlig kväll.
Undertexter: Erik Iancovici